BUDAPEST 2013

NYOLC FELFEDEZÉSRE VÁRÓ OLASZ SZERZŐ

Fondazione Arnoldo e Alberto Mondadori

via Riccione 8, 20156 Milano

www.fondazionemondadori.it

Istituto Italiano di Cultura di Budapest

1088 Budapest, Bródy S. u. 8.

http://www.iicbudapest.esteri.it/IIC_Budapest

Bookrepublic

www.bookrepublic.it

Együttmo˝ködo˝ partnerek:

Regione Lombardia

Fondazione Cariplo

© 2013 Fondazione Arnoldo e Alberto Mondadori / Bookrepublic

Lukácsi Margit fordítása

Si ringraziano gli aventi diritto per aver concesso l'autorizzazione alla pubblicazione dei brani

Read leggItaliano. Otto scrittori italiani da scoprire.

In occasione del Festival internazionale del libro di Budapest, che vede l’Italia ospite d’onore, in concomitanza con l’Anno della cultura italiana in Ungheria, l’Istituto Italiano di Cultura di Budapest ha chiesto a Fondazione Arnoldo e Alberto Mondadori di realizzare un’edizione ungherese di Read leggItaliano.

Otto editori italiani hanno suggerito ciascuno uno scrittore e un libro da proporre all’attenzione dei lettori e degli editori. Riuniti in volume da Fondazione Mondadori, tradotti in ungherese dall’Istituto Italiano di Cultura, e pubblicati in e-book grazie alla collaborazione con Bookrepublic, questi testi-campione offrono una panoramica della più recente produzione narrativa italiana.

Nato sulla scia dell’esperienza della rivista semestrale bilingue CARTADITALIA e del progetto Copy in Italy promosso da Fondazione Arnoldo e Alberto Mondadori, Read leggItaliano vuole essere anche un esperimento-pilota in funzione di un più ambizioso progetto di promozione del libro italiano nel mondo che, realizzato in stretta collaborazione con Associazione Italiana Editori, assumerà il formato di un sito web plurilingue dedicato all’attualità libraria italiana e rivolto agli operatori culturali (editori, bibliotecari, insegnanti) e ai lettori interessati all’Italia.

Giuseppe Lupo

L’ultima sposa di Palmira
[Az utolsó palmirai menyasszony]

Venezia / Marsilio 2011

1980. november 23 – pusztító erejű földrengés rázza meg Olaszország déli tartományait, nyomában halottak, eltűntek, otthonukat elvesztett emberek. Egy milánói antropológusnő Palmirába siet, ebbe az aprócska faluba, amely furcsa mód még a térképeken sem szerepel. Romokat, elpusztult utakat, vasútvonalakat talál, leomlott gátakat, leszakadt hidakat, földig rombolódott otthonokat, tönkrement családokat. Csak egy asztalosműhely áll még, amelyben Gerusalemme mester az utolsó menyasszony kelengyebútorát készíti. A szekrényajtókon a továbbörökített legendákat jeleníti meg, álmokat, kis eposzokat, egy olyan hely megtörtént csodáit, ahol egymás mellett élnek keresztények, zsidók és muzulmánok. A bútorok felülete az egyedüli tanúságtevője annak, hogy Palmira létezett, és így válik valóra a csoda – az emlékezet megőrzi az elpusztult kultúra nyomait, melyek új életre kelnek a faragványokban, így Patriarca Maggiore, az alapító és leszármazottainak cselekedeteit, egészen az apokaliptikus földrengésig, amely holt faluvá változtatta Palmirát. Az álmokat, mesebeli történeteket idéző nyelven megírt regény az élet és a magány, az anyaság és az utópia nagy archetípusait állítja elénk. Miközben egy olyan eszményi irodalommal ajándékozza meg az olvasót, mely elűzi a vég érzetét, egy képzeletbeli, mesés Délről beszél.

Giuseppe Lupo 1963-ban született Lucaniában, azaz Basilicata tartományban Atella városában. Jelenleg Lombardiában él, XX. századi olasz irodalmat tanít a bresciai és a milánói Szent Szív Katolikus Egyetemen. Első regényei után (L’americano di Celenne, 200, Giuseppe Berto-díj, Mondello-díj, Prix du premier roman; Ballo ad Agropinto, 2004; La carovana Zanardelli, 2008, Grinzane Cavour – Fondazione Carical-díj, Carlo Levi-díj) 2011-ben L’ultima sposa di Palmira / Az utolsó palmirai menyasszony című regényével elnyerte a „Selezione Campiello” díjat és a Vittorinidíjat.

2.

Palmira alapítójának története

Senki sem tudta a napját, amikor Patriarca Maggiore kelet felől megérkezett a Trivento domb lábához vagy tizenöt bútorokkal, matracokkal és személyes holmikkal megrakott szekérrel, és a Levata folyó bal partján kijelölte egy falu határait. Legelőször egy egyszobás házat épített habarcsolt téglából maga és felesége, Albina számára, aztán körbekerítette azt egy tufafallal, megerősítette egy sor tölgyfával, kialakította a veteményest, megjelölte, hová ültessék a gyümölcsfákat, az édesköményt, a csicseriborsó-, lencse- és zöldbabsorokat. A fal mentén további lakóházakat emelt, minden fiának külön-külön, lugassal, pincével és egy föld alatti folyosóval, amely a folyóhoz vezetett. Így jött létre Palmira: egy szobákból, átjárókból, lépcsősorokból álló agglomerátum, amelyek csigavonalban gyűrűztek az alapító ágya körül, aki arról az asszonyról nevezte el az új falut, ahol immár véglegesen le akart telepedni, aki az első volt számára a sok asszony között, akiket a világon megismert, ám aki fiatalon meghalt, és akit soha nem tudott elfelejteni.

Hogy honnan szerzett anyagi forrást ehhez a birtokhoz, erről sem tudni semmit. Annyi bizonyos, hogy Patriarca fiatal korában nem lovon ült, hanem tevén, és egy sor mesterséget folytatott (volt kőfaragó, asztalos, kupec, kocsihajtó, gyapjúkártoló, malac- és bárányherélő, molnár, kőrakodó, szövetárus, favágó), és annyi javat halmozott fel, hogy raktárakban kellett elrejtenie, ahová még az idősebb intézőknek sem volt szabad bedugniuk az orrukat.

Patriarca hatvanéves volt, amikor Palmirában letelepedett, és megkívánta, hogy felesége, Albina, további örökösökkel ajándékozza meg. Ámde Albina valamilyen szennyezett ételtől kapott mérgezésben meghalt, és ő második feleségként elvette Aldamuvenát, az öt aragóniai szolgálólány egyikét, akiket Nápolyban szerzett cserébe egy gyémántért, melyet Indiában talált még amikor selyem után járt arrafelé.

Miután hét gyermeket szült, Aldamuvenát felemésztette a maláriás láz, és Patriarca kénytelen volt Venanziát választani, egy másik szolgálót, akinek ugyanez a sors jutott. Így járt Cantabria és Zamorana is, a harmadik és a negyedik aragóniai nővér: féjhez mentek Palmira alapítójához, gyermekeket szültek, és ismeretlen betegségben meghaltak.

A születéseknek és a gyászoknak ez a láncolata felerősítette Patriarca Maggiore férfierejével kapcsolatos szóbeszédeket: képes ugyanabban a pillanatban életet és halált adni. Az orvosok, valahányszor megvizsgálták, mindig tökéletes egészségben találták, és azoknak, akik kétségbe vonták abbéli szokását, hogy fiatal nőkkel szereti körbevenni magát, azt felelték, hogy az efféle emberek, mint ő, kihalófélben lévő fajtához tartoznak.

Patriarca gyermekei – nem számítva a halva születetteket és a hetedik hónapra világra jötteket, akik nem érték meg az egyéves kor sem – mindösszesen negyvenen voltak: huszonnyolc fiú és tizenkét lány, akik apjukhoz hasonlóan termékenyeknek bizonyultak, olyannyira, hogy egy évszázad leforgása alatt vérfertőzések és idegenekkel való egyesülések végeérhetetlen sorával a Maggiorék nemzetsége ezer főre növekedett. Palmira többé már nem egy zsebkendőnyi terület volt néhány házikóval és veteményessel: benépesült, kovácsok, asztalosok, szabók, cipőkészítők, tehén- és juhtenyésztők, kereskedők, templomszolgák és böjti prédikátorok, irgalmasnővérek lakták. Rokoni kötelékek valóságos pókhálószerű elágazásai révén unokatestvérek és testvérek, nagybácsik és unokagyerekek, dédnagyszülők és újszülöttek hangja töltötte meg az utcákat és nyomta el a szamarak ordítását régi időket idéző muzsikával.

Patriarca lakhelye a falu legmagasabb pontján állt, és éjjel-nappal megfordultak nála ismeretlenek: az ő jóváhagyása nélkül nem köttettek házasságok, nem adtak bérbe semmit, nem adtak-vettek jószágot vagy földet. Senki nem indult tengerentúli utazásra vagy szerencsét próbálni vagy háborúba anélkül, hogy meg ne kereszteltette volna magát az ő ezüstgombos botjával. Patriarca Maggiore már kilencven esztendő felé járt, és Benedetto esküvőjére készült, aki Apollonio legkisebb fia volt, leszármazottainak seregében számára a legkedvesebb. Ő maga választotta neki menyasszonyul Maria Litoskaját, Costantino l’Ungarónak – ennek a ravasz és veszekedős cigányembernek, aki a bradanói vásárokon kereskedett lovakkal – az elsőszülött leányát. Egyik üzleti útja során akadt meg a szeme a lányon, egy zivataros napon, amikor állat és szekér kénytelen volt egy kocsmaudvarban fedezéket keresni. Costantino l’Ungaro rokonok gyűrűjében ült, akik tangóharmonikáztak, lóbabot ettek, és Patriarca elgyönyörködött egy lányban, aki az esőben a kert közepén táncolt, hajában fehér szalaggal. Tizenöt éves lehetett: unokája számára éppen a legmegfelelőbb feleség. Odahívta Costantino l’Ungarót, és félrevonult vele. Senki sem tudta, mit beszéltek egymással, még Nuvia Cristiana sem, az egyetlen, aki még élt az öt aragóniai nővér közül, aki nem tudni, hogyan, de bár lefeküdt Patriarcával, mégsem került áldott állapotba.

Az esküvő napját egy héttel húsvét utánra tűzték ki. Összeállították a meghívandók listáját és újrameszelték a Boccadilupo majorházat, ezt a hatalmas hodályt a Trivento dombon, a lakodalom tervezett helyszínét. Közben, már karácsony előtt megérkeztek a faluba Maria Litoskaja rokonai. A két családnak egy egész tele volt rá, hogy megismerjék egymást. Az üzleti ügyek szüneteltek, így Patriarca és Costantino a nyugati konyhakertekben adott találkozót egymásnak, a bab- és lencseágyások sorai között. Az egyik hallgatta a másik beszédét, s közben arra gondolt, hogy már tényleg nem sok idő van hátra a galagonya virágzásáig.

Az esküvői ebédhez Patriarca fiai húsz bárányt, tizenöt malacot, száz kiló gyümölcsöt, fél mázsa lisztet és harminc tucat tojást szereztek be. Az asszonyoknak egy hétbe telt, mire megegyeztek, milyen ételeket főznek. Aztán felfogadták az aviglianói zenészeket, és Patriarca Maggiore, a vendégek tiszteletére keleti ihletésű madrigálokból álló műsort rendelt tőlük. Amikor az ünnep napján Apollonio Maggiore felébredt, a nap még nem bújt elő a hegyek mögül, de ő máris ment, hogy apját üdvözölje. Még az ágyban találta, hasogatnak a csontjai: ennyit tudott mondani Nuvia Cristiana, aki, miután felfedezte meddőségét, külön aludt férjétől, egy alkonyati fények színezte függönyökkel ékesített szobában. Patriarca ekkor már órák óta halott volt, bár arcán még mindig a könnyű álom mosolya ült.

Apollonio ismerte annyira apját, hogy tökéletesen tisztában legyen vele, hogyan kell cselekednie. Kiment a szobából, az ajtót kulcsra zárta, és négyszemközti megbeszélésre hívta össze fivéreit. Teljes egyetértésben úgy döntöttek, hogy senki előtt sem fedik fel az igazságot. Nuvia Cristiana és a család többi tagja, feleségek, gyermekek, unokák és intézők azt a hírt kapták, hogy az éjszaka Patriarcának heves reumatikus fájdalmai voltak, és most nem érheti hideg.

A nők folytatták a szépítkezést kencékkel, púderekkel, mintha mi sem történt volna, az istállómesterek fényesítették a hintókat és kefélték a lovak szőrét, a szolgák libériájukat porolgatták, mielőtt áttelepedtek volna a Boccadilupo majorházba a tányérokkal, poharakkal megrakott ládákkal, de még egy kakukkos órát is előkészítettek, amelynek a táncok idejét kell majd jeleznie.

Délben Costantino l’Ungaro leánya felült egy fehér kanca hátára, és végigvonult Palmira utcáin egy kétkerekű kocsikból álló menet és gólyalábas fiúk kíséretében. Legalább tízszer elvonult az alapító háza előtt, amelyet virágkosarakkal, díszfüzérekkel ékesítettek, meghajolt a papok és az apácák előtt, és amint a nép meggyőződött róla, hogy nem létezik jobb menyasszony Patriarca Maggiore kedvenc unokája számára, a rokonok, barátok és zenészek kimentek a Boccadilupo majorházba, és trombita- meg dobszó kíséretében elkezdődött a lakodalom. Ha nem számítjuk Patriarcát és a már elhunyt feleségeket, a majorházban ott volt mindenki, még a kanárimadarak is, amelyeket Nuvia Cristiana nevelt egy aranykalitkában.

A szolgák hatalmas asztalt terítettek meg az emeleti tükörteremben, és Costantino l’Ungaróra olyan hatással volt a látvány, ahogy az étekhordók szüntelenül fel s alá jártak a szőnyegeken, kezükben a tálakkal, hogy a szóbeszéd szerint utána egy hétig nem nyúlt ételhez. Valahányszor az egyes fogások között megszólalt a kakukkos óra, a zenészek rázendítettek a mandolinra, és a terem megtelt táncosokkal. Az első kör után a kimerült vendégek elnyúltak a heverőkön, vagy, a rokonsági fok szerint, az öszvérek szalmáján. Az ünnep végén, tizenkét órával az első fogás felszolgálása után már csak Patriarca huszonnyolc fia ült az asztalnál, szárított paprikát ettek és egymást hátba veregették.

A második nap délutánján eleredt az eső, és mindenki arra a pillanatra várt, hogy a fiatal pár szerencséjére koccinthasson. A menyasszony és a vőlegény kiosztotta a menyegzői cukorkákat, majd flamand csipkével díszített hintójukon útra keltek a tengerpart felé.

Még világos volt, s talán hóesésre is lehetett számítani, midőn a Maggiore család tagjai hazafelé tartottak Palmirába. Mielőtt belépett volna apja szobájába, Apollonio ismét összehívta fivéreit, és megtiltotta nekik, hogy beszéljenek családjuknak a történtekről, amíg az Ungarók egész törzse a faluban tartózkodik. Miután megeskette őket, kinyitotta apjuk szobájának ajtaját: az ágy üres volt, paplan, ágynemű szépen összehajtogatva. Csak az a rend ruha hiányzott, amelyet Patriarca ünnepi alkalmakra varratott magának, meg a cipője, a kabátja, a kalapja, a bambusz botja és a szivarjai. Mivel nem volt meg a holttest, a fiúk nem is rendeztek temetési szertartást, attól féltek, hogy valaki ellopta apjuk testét, hogy aztán megzsarolja őket.

Egy hónappal később a fiatal házasok visszatértek nászútjukról, és elmesélték, hogy miközben az Adriai-tengeren keltek át a durazzói kikötőbe tartó gőzhajóval, Patriarca bekopogtatott hozzájuk a kabinba. Ünneplő ruhát viselt, legalább húsz évvel fiatalabbnak látszott, és elnézést kért tőlük, hogy nem volt velük az esküvőjük napján.

Unokája ugyan még nem tudott róla, de elég volt, hogy nagyapja tekintete összefonódjon az övével meg felesége riadt tekintetével, hogy Maria Litoskaja méhében új élet foganjon.

A hír csak tovább erősítette a Patriarca személyét körüllengő mítoszt. Születésnapjáról úgy emlékeztek meg, mint a falu védőszentjének ünnepéről, gregorián misét celebráltak, nyúlvadászatot rendeztek pénzdíjas szerencsejátékkal egybekötve, gólylábas versenyt meg kártyabajnokságot rendeztek. Gyermekek tucatjait egymás után mind Patriarca nevére keresztelték, míg végül az anyakönyvvezető, csak hogy megkülönböztesse, melyik gyerek melyik családból származik, kitalált egy módszert: adott nekik még egy vezetéknevet, csak úgy, ami eszébe jutott. Így aztán a Maggiorék családfájából ered Palmira valamennyi családja: a Madrerók, a Conessák, a Morganték, a Schiók, az Amatronék, a Masiellók, a Sponsalék, a Damierók, a Contrerók, a Guardascionék, a Varrascók, az Affidók, a Madontók, az Aragnók.

Csak egy megoldatlan rejtély maradt: fiai és unokái éveket töltöttek el a keresésével, még a Török negyed jósait is megkérdezték, de Patriarca holttestének sosem akadtak nyomára.

Marco Malvaldi

Odore di chiuso
[Dohos levegő]

Palermo / Sellerio 2011

San Carlo, a toszkán Maremma-vidék. Alinaro Bonaiuti gróf vendégeket hívott kastélyába hétvégi vadászatra. Közöttük van a híres gourmet, Pellegrino Artusi. Az első este, vacsora közben a házigazda igen vidám hangulatban van. Említést tesz egy nagyösszegű lóverseny-nyereményről, majd felkéri vendégeit, telepedjenek át a szivarszobába, és koccintsanak a nyeremény örömére. Elnézést kér, mondván, hogy gyomorbántalmai miatt nem ihat pezsgőt, és szokásos portóija után nyúl. Éjszaka rosszul lesz.

Malvaldi ezúttal a klasszikus bűnügyi regény hagyományit veszi alapul – a XIX. században vagyunk, kastély, bűntény, hanyatló arisztokrácia, komornyik – s ezt a mintát Artusi jelenléte varázsolja újszerűvé, ő az a híres gasztronómus, aki Scienza in cucina e l’arte di mangiar bene című művével méltósággal ruházta fel a mindennapi étkezést. Éppen Pellegrino – a természettudományok művelője, nemcsak literátus – lesz az, aki éleselműsége és kíváncsisága révén megtalálja a rejtély kulcsát, miközben Malvaldi – elbúcsúzván egy pillanatra a BarLume négy kis öregjétől – remek portrét fest egy valóságos, emlékezetes olasz személyiségről, aki ügyesen mozog a fikció teremtette regényszereplők között.

Marco Malvaldi 1974-ben született Pisában, három regény szerzője, melyek a livornói partvidéken játszódnak, és főszereplőjük négy kis öreg nyomozó: La briscola in cinque (17 kiadás); Il gioco delle tre carte (9 kiadás, a 2009-es Bancarella díj és Chianti díj döntőse); Il re dei giochi, mely hónapok óta vezeti az olasz eladási listákat. Malvaldi művei eddig több mint 150.000 példányban keltek el.

Dohos levegő

Hogy San Carlo dombja melyik arcát mutatja, az elsősorban a napszaktól függ.

Reggel a domb háta mögött kel fel a nap; s mivel a kastélyt valamivel a dombtető alatt építetteték fel, sugarai nem hatolnak be közvetlenül az ablakokon át a szobákba, ahol Roccapendente hetedik bárója pihen családtagjaival és (általában népes) vendégseregével egyetemben, így a késő délelőtti órákig mindannyian nyugodtan alhatnak.

Kora délután aztán a napsugarak könyörtelenül célba veszik a kastélyt, kertjeit és a környező birtokot, és aki csak a szabadban tartózkodik, embertelen hőséget kénytelen elviselni, melyet még kegyetlenebbé tesz a közeli mocsarak felől érkező pára; ám ilyenkor a báró és családtagjai rendszerint a kastélyban tartózkodnak, melynek tágas, boltíves szobáiban kellemes, üdítő hűvös van, mely segíti az elmét, hogy könnyebben koncentráljon a kártyajátékra, az olvasásra és a bonyolult mintájú hímzésre. Odakinn, a tűző napon csak a napszámosok maradnak, az intéző meg az istállófiúk, a kertészek, akik különben is megszokták már a meleget.

A kastély urai általában este hat óra körül jönnek elő, amikorra a föld már kifáradt a sok napsütéstől, és kezd hátat fordítani az égitestnek. Ezen az estén is, pontban hatkor a báró és a kastély valamennyi előkelő lakója kijöttek a kertbe, és itt várják a hétvégi hajtóvadászatra meghívott második vendég érkezését. Az első vendég, Ciceri úr, aki vizitkártyája tanúsága szerint „dagerrotípista–fotográfus”, a délután folyamán megérkezett, és jólnevelten közömbös fogadtatásban részesült.

A második vendég viszont híres ember, bizonyos tisztelet övezi, következésképpen érkezését nyugtalan várakozás előzi meg; valójában a kastély lakói, akik szinte egytől egyig léhűtők, és életükben egyetlen órát sem dolgoztak amúgy becsületesen, az embertelen meleg miatt arra kényszerültek, hogy a napot teljes mozdukatlanságban töltsék a kastély szobáinak hűvösében, és most a szokottnál is jobban unatkoznak. Ezért aztán a vendég érkezése a nap valóságos fénypontja, és a társaság tagjai kettes-hármas csoportokba verődve sétálgatnak a kertben, és az érkező vendég személyét illető találgatásaikat osztják meg egymással, miközben fülüket hegyezik minden lehetséges kocsizörgésre vagy lódobogásból eredő zajra.

Ugyanis számos részletet fed még az ismeretlenség homálya a várt személlyel kapcsolatban, s ezek egyenlő arányban felosztattak a pázsiton sétálgató nyomozócsoportok között. A jelleme. Az öltözéke. De, legfőképpen, a kinézete; végtére is az 1800-as évek végén járunk, és a híres emberek legfőképpen arról nevezetesek, amit tesznek és amit mondanak, nem pedig a megjelenésükről, amely általában ismeretlen vagy majdnem az. Boldog idők.

– Egészen biztosan kövér.

– Gondolja?

– Meglepődnék az ellenkezőjétől. Látott már valaha is sovány szakácsot?

– Nem, nem. De ha belegondolunk, ez az ember nem igazi szakács, vagy tévedek? Azt beszélik, kelmekereskedő.

– Úgy mondják. És nemcsak kereskedik. Nem szeretnék…

Miközben az járt a fejében, hogy mit is nem szeretne, Lapo Bonaiuti di Roccapendente tekintete egy pillanatra összeakadt Barbarici kisasszony üres és szorongó tekintetével – a hölgy ápoló- és társalkodónői tisztet töltött be Speranza nagymama mellett, aki talán ezredszer tette föl magában a kérdést, ugyan kinek jutna eszébe megkefélni egy ilyen rusnyaságot.

– Mit nem szeretne?

– Semmit, semmit. Csak úgy gondolkodtam. Mindenesetre, ez megerősi, amit mondtam. Kereskedő, akinek rögeszméje a jó konyha. Felhalmozó típus. Pénzt a bankban, hájat a saját testén. Majd meglátja. Úgy kell majd kiszabadítanunk a fürdőkádból, már ha egyáltalán tudja, mire való.

– Ugyan, miket mond, Lapo úrfi…

– Nem volna benne semmi különös. Végtére is romagnai. Durva népség – mondta, s közben kiköpte az egyetlen harapással eltávolított szivarvéget –, csak az evésen, a munkán meg a javak felhalmozásán jár az eszük.

Nem úgy, mint nekem, kiáltotta a világ képébe Lapo úrfi járása: lassú, hányaveti léptek, hüvelykujja nadrágja zsebébe akasztva, tekintete körbejár. Új ruhák, angol sétacsizma – az a szemlélet, amely meghatározta Lapónak a többi emberi lénnyel szembeni viselkedését, egyszerű és funkcionális: ha nőről van szó, és szép, akkor meg kell kefélni. Ha nőről van szó, és csúnya, helyette egy másikat kell megkefélni. Ha férfiról van szó, együtt járnak a kaszinóba. Az élet többi eleme – az evés, a társalkodás, a lovaglás, alkalmanként egy-egy vadászat – az igazi mondén férfi erkölcsi kötelessége, az olyan férfié, aki mindenkivel érintkezik, még az olyan alsóbbrendű lényekkel is, mint Barbarici kisasszony: ez afféle intermezzo, amely ha kellemes, megkönnyíti a várakozást, s ha kellemetlen, akkor egy kis bosszúsággal és feszült várakozással fűszerezi a nagy pillanatot.

Barbarici kisasszony nem válaszolt. Végtére is, nem kérdezték.

A kisasszony külvilághoz való viszonyulása is eléggé meghatározott volt: Barbarici kisasszony félt. Mindentől.

A zivatartól, például. A rablóktól, akik betörnek a házba, aranyat és hímzett terítőket lopnak, és borzasztó dolgot művelnek a nőkkel. A méhektől, amelyek mindenhová bejutnak, és miután megcsípnek, ostoba módon otthagyják fullánkjukat az ellenségben, és aztán szedheti ki magából az ember. Az apjától, aki folyton üvöltözött. Az anyjától, aki a férjétől kapott verést továbbadta neki. A férfiaktól. A nőktől. Az egyedülléttől.

Ezért aztán Barbarici kisasszony (aki pár évtizeddel ezelőtt a keresztségben az Annamaria nevet kapta, bár ez eléggé fölösleges erőfeszítés volt, mert soha senki sem szólította a keresztnevén) a túlélés érdekében átalakult egyfajta bólogatógéppé: csak ez a képessége tette lehetővé számára, hogy súlyosabb következmények nélkül elviselje Speranza asszony mindennapos sértegetéseit. Aki, a nap folyamán először, most megfeledkezik őróla, és unokájával beszélget egy napsütötte szegletben.

– Ugye nem ő fog ránk főzni?

– Nem tudom, nagymama.

– Mert én ugyan nem eszem semmit, ha nem Parisina készíti. Ha meg egy férfi főz, akkor végképp szó sem lehet róla. De különben is, mióta szakácskodnak a férfiak?

– Sok híres férfi szakácsról tudunk a múltból, nagymama. Vatel, például. Brillat-Savarin.

– Sosem hallottam róluk. Te is csak a könyveidben olvastad. De biztos nem ettél soha ennek a Brillassavénnek a főztjéből. Te is mindig azt etted, amit Parisina készített. Igaz, ő is az utóbbi időkben… Na de hagyjuk. Öreg vagyok, nem bolond. A hús mintha már nem is létezne. Hal, na jól van, pénteken, az is inkább apróhal. Füvet eszünk, mintha mindig esne. Akár a kecskék, pontosan.

Vénasszony, bizony, az lett belőle. Van is oka a panaszra: kereksszékben ül, és évek óta mozgásképtelen. Valószínűleg azelőtt sem mozgott valami könnyedén, tekintve, hogy jó mázsányit nyom, s ez a súly nem valami jól oszlik el a nyakától lefelé magatehetetlen testén. De az arca sovány, az állkapcsa remekül működik, főleg, ha beszédről van szó.

– Nyár van, nagymama, nagy a hőség. Nem szabad nehéz dolgokat enni.

– Nyár a francokat. Nem erről van szó, különben meg, titeket mit érdekel. Ha nem adtok ennem rendesen, előbb meghalok, egy gonddal kevesebb. Csak menjen az öregasszony. A temetése pénzbe kerül ugyan, hiszen elég kövér, de aztán kényelmesebben leszünk.

– Nagymama, jönnek.

Ez az egyetlen módja, hogy elhallgattassák: a külcsín mindenekelőtt. És Cecilia tisztában van ezzel. Éppen ez az, ami miatt nem találja helyét ebben a házban.

Cecilia kistermetű, haja egy fonatba fogva, kezei kövérkések: a testén dolgozni kell egy kicsit az ember fantáziájának, tekintve, hogy valami zsákruhafélébe van bújtatva. De ez nem probléma, hiszen a lány fő vonzereje a szeme. Határozott, egyenes, tiszta, mosolygós tekintet; nagy, sötét, zöldcirmos szempár, mely tudja jól, hogy aznap reggel nem vettél tiszta gatyát, de azt is értésedre adja, hogy alapjában véve ez a te dolgod.

A különféle vitáktól távolabb, a kert legmagasabb pontján a báró úr Teodoro, a nagybecsű komornyik intésére vár. Miközben azt várja, hogy, egyszerű testhelyzetváltoztatással Teodoro tudomására hozza a vendég közeli érkezését, a báró azon gondolkozik, mi lenne vele ebben a pillanatban Teodoro nélkül.

A komornyik erről mit sem tudva, talpig eleganciában a gesztenyefán túli útkanyarulatot fürkészi. Keze kesztyűbe bújtatva, ő maga libériát és csokornyakkendőt visel, öltözéke látszólag tökéletes. Valójában azonban, a külső héj alatt Teodoro mindössze egy ingdarabot visel, melynek levágták az ujját és a fél hátát, vagyis épp csak annyi maradt belőle, ami felfogja a zakó alatt az izzadságot; amúgy nincs rajta zokni, sem trikó, sem alsónadrág, és huncut alattomossággal élvezi ezt a nyári ravaszságot.

– … ó, nagyon finom lett, igazán nagyon finom! Ráadásul könnyen emészthető, pedig szerecsendió is volt benne, amit én nem jól emésztek, és mindig a torkomban érzem az ízét, igaz is, írja a könyvében, hogy óvatosan kell bánni a fűszerekkel, mert kellemetlenséget okozhatunk velük a hölygeknek, ugyanakkor…

Ha valakinek az volna a feladata, hogy írja le a kovácsoltvas asztalka mellett ülő két hölgyet, a gombokkal kellene kezdenie.

Egyikük fehér pamutvászon ruháját a hátán végig sűrűn ülő, kerek gombok sora zárja, az utolsó gomb a harmadik nyakcsigolya alatt egy milliméterrel simul a gomblyukba szorosan, mint egy gyöngyház nyakbéklyó; hasonló gombsor fogja össze a ruhaujjat is könyéktől csuklóig, és zárja a hosszú szárú csizmát bokától térdig (már ha valaki láthatná). Abból ítélve, ahogyan beszél, és amilyen öltözéket visel, e hölgy számára a lélegzetvétel nem létszükséglet.

– …különben szegény Bastiana is készítette hasonló módon a galambot, de ő túlfőzte, és a végén rágós lett, olyan, mint a deszka, és szegény Ettore kénytelen volt megenni, és még dicsérni is. Bizony Isten, mert különben Bastiana rohamot kapott, igaz, sosem volt egészen normális, emlékszel? Hát igen, szegény, milyen csúf véget ért…

A másik hölgy virágos ruhát visel, melyet elöl, a nyakától a lábszáráig, vagy tíz aranyozott kapocs zár, s amely tekintélyes méretű halmot óv a nap sugaraitól, melynek tetején aprócska, aszott, ritmikusan bólogató fejecske ül. Különben csakis úgy nyílhatott némi esélye arra, hogy szóhoz jusson, ha beszélgetőtársát időnként kovácsoltvas székével meg-meglökdösi, így egy-egy sipítás erejéig ő is bekapcsolódhat a társalgásba.

Látszik rajtuk, hogy nővérek, miképpen az is, hogy vénkisasszonyok: lassú, kérlelhetetlen és keserű sors, amely nem csupán az életükön és a ruházatukon mutatkozik meg, hanem a nevükön is nyomot hagyott. Ugyanis az anyakönyvben Cosima és Ugolina Bonaiuti Ferro néven szerepelnek, a báró úr első unokatestvérei, ettől függetlenül az egész világ számára, beleértve a cselédséget is, ők egyszerűen „a kisasszonyok”.

Életük egymással párhuzamos, hímzéssel, felolvasással telik, valamint Morzsa, a morgós Yorkshire spániel hasztalan simogatásával, akit vadászkutyaként adtak el a báró úrnak, és akit a kisasszonyok örökbe fogadtak, miután a báró úr, amikor meglátta az ebet, jól oldalba rúgta, és azt dörmögte, hogy egy ilyen kutyával legfeljebb pocokvadászatra lehet elindulni.

Szakácskönyv. Szegény Itália.

Lassú léptekkel, még éppen biztonságos távolságban a két kisasszonytól és csiripelésüktől, lábával a pázsitot tapodva, de elméjével épp csak visszatérve a Parnasszusról, Gaddo úr némileg bosszúsan az érkező vendég feltételezett érdemein gondolkodott.

Végre elégedett leszel, mondta neki apja. A vaddisznóvadászatra elsőrangú irodalmár látogat el hozzánk, így végre lesz enyenrangú társaságod, akit talán szóra is méltatsz.

Gaddo a hírt látszólag különösebb lelkesedés nélkül fogadta, ám legbelül lázba jött.

Egyszer összegyűjtötte legjobb verseit, elhelyezte őket egy henger alakú, elegáns tokban, melyet vörös szalaggal kötött át. Csak néhány versről volt szó, hiszen a zsenit a részletekből lehet felismerni, a mondataiból, nem a súlyából; a szikra lobbantja fel a tüzet, nem a fahasáb. Nehéz választás volt, annyi szent, meg is kínlódott vele; és nem kevésbe került neki, hogy a szép tekercsből kihagyja néhány kedvenc költeményét, mint például a Heves szív című dalt, és még ma is élt benne a tűszúrásszerű aggodalom, hátha hibát követett el, és nem volt-e túlságosan könyörtelen a választásban. De most már mindegy, a dolog megtörtént, a tekercset becsomagolta, felbélyegezte, és az egészet postára adta a létező legfinomabb névjegykártya kíséretében a Költő címére, aki az ő Maremma-vidékének szülötte, akit Olaszország többi része csak irigyelhet tőlük.

Giosuè Carducci.

Mindezek után a lázzas várakozás következett, milyen hatást vált ki heves szenvedélye; többször is elképzelte, milyen formában érkezik majd az üzenet – egy lap, egy levél, netalántán egy meghívás, hogy látogasson el Bolgheribe, a Költő otthonába –, melynek nyomán művészete elindulhat az elismerés útján, és szárnyra kaphat.

Soha, még wermuthgőzös állapotbában sem merészelte azt remélni, hogy maga a Költő látogat el hozzá.

Ám apja szavainak hallatára szíve őrült ritmusban kalapálni kezdett, miképpen az egy érzékeny lélek esetében történni szokott; agya azt mondta neki, hogy a nagy pillanat elérkezett.

Egy irodalmár látogat Roccapendentébe. Meg sem kérdezte, hogy hívják, annyira biztos volt benne. Ki más lehetne, ha nem a nagy Költő?

Az este folyamán többször is eljátszogatott a költő arcképével, mely gesztenyefából készült íróasztala mögött függött a falon (minden költőnek gesztenyefából van az íróasztala, különben nem is számít költőnek), és elmerülten olvasgatta egyik versét, közben helyeslően bólintgatott, végre boldogan, hogy a Költő hírnevéhez méltó örökösre lelt.

Erre most kiderül, hogy agya tévedett.

A hírneves irodalmár, aki a kastélyba látogat, egyáltalán nem Giosuè Carducci.

S mintha ez még nem volna elég, nem is költő.

Regényíró, gondolta.

De még annál is rosszabb.

Az irodalmár, aki hamarosan ingyen élvezni fogja Roccapendente hűvjét és asztalát, egy szakácskönyv szerzője.

Az ember legszívesebben falba verné a fejét.

Egyszerre csak a báró úr látja, hogy Teodoro egész testével fölegyenesedik, tekintetét nyugati irányba szegezi, és nem véletlenül, mert a gesztenyefán túli kanyarban hömpölygő porfelleget lát meg közeledni. Egy perccel később a porfellegből homokfutó bontakozik ki, melyet egy hajadonfőtt kocis vezet, és egy jobb napokat megélt ló húz; amúgy a birtok nem véletlenül kapta a Roccapendente* nevet.

Hátul, a homokfutó ülésén egy hosszú bajszú férfi nézdegél. Ebből a távolságból nem lehet többet megállapítani, az egyetlen jól kivehető részlet ez a kétfelől lelógó, fehér bajusz, mely a távolság és a por ellenére is jól látszik.

Miközben a hintó közeledik, a kastély lakói a veranda előtti belső udvar környékén gyülekeznek, hogy készenlétben legyenek a jövevény fogadására. A báró úr pedig kissé távolabbról követi Teodoro mozdulatait, aki afelé a pont felé közelít, ahol a homokfutó majdan megáll, hogy el tudja venni a vendég poggyászát.

Ebben a pillanatban a homokfutó megáll.

A kocsis leszáll, elrendezi magán felsőruháját, és kissé összeszedetlen mozdulattal kinyitja a homokfutó ajtaját, majd annak lépcsejére súlyosan rátámaszkodik egy robusztus láb, az immár megérkezett vendégé.

Egyik kezében könyv, melynek fedelén angol nyelvű cím olvasható. A másikban pedig egy fonott kosár, melyben két soha nem látott méretű macska ül. Fején cilinder, hozzá hosszú kabátot visel. Végül bajsza alatt szép, kerek, előzékeny mosoly villan.

Amint a vendég kiszáll, Teodoro megköszörüli torkát, és tisztán, jól érthetően elszavalja köszöntőjét:

– Pellegrino Artusi úr, Isten hozta Roccapendentében.

* Roccapendente: ’meredek domboldalon épült várkastély’.

Edoardo Nesi

Storia della mia gente
[Népem története]

Milano / Bompiani 2010

A Storia della mia gente / Népem története című regény 2010-ben jelent meg a Bompiani kiadó gondozásában, és 2011-ben elnyerte a Strega Díjat. Az olaszországi általános jólét elveszett illuziójáról mesél. Hogyan eshetett meg, hogy a mi igen eleven és életerős, sikeres vidéki kézműiparunk – amelyet ugyan műveletlen, feltörekvő emberek irányítottak, olyanok, akiket a legjobb mozi és irodalom kigúnyolt – mára alig több, mint távoli emlék.

Ma, amikor egy immár talán elkerülhetetlen gazdasági hanyatlás korszakában a vezető posztokon jelentéktelen figurák ugrálnak, akiket csak intellektuális arroganciájuk vezérel, és mindenféle csoportosulások között hányódó, örökké döntésképtelen politikusok, akik alig többek, mint a globalizáció fenyegető tornádójával megküzdeni képtelen varázslók.

Edoardo Nesi meggyőző és sodró erejű könyvvel jelentkezik ismét, mely félúton áll a regény és a tényirodalom, önéletrajz és gazdasági értekezés között, és onnan, a globális örvény közepéből tudósítva elmeséli, mi lett az ő Pratójával, amelyet megszálltak a kínaiak, mit érez az ember, miközben amikor azon veszi észre magát, hogy maga is egy újabb olyan generáció képviselőjévé válik, amely évszázadok óta egyre szegényebb lesz, mint a szüleik.

Edoardo Nesi könyvei a Bompianinál: Fughe da fermo (1995), Ride con gli angeli (1996), Rebecca (1999), Figli delle stelle (2001), L’età dell’oro (2004), Bruno Cavallini Díj, valamint a Strega Díj döntőse), Per sempre (2007). A Fughe da fermo című film rendezője és forgatókönyvírója. 2012-ben jelent meg Edoardo Nesi új könyve, a Le nostre vite senza ieri, amely a Népem története folytatásának is tekinthető.

Cursus honorum

Így hát egyszeriben olyan fiatalember lett belőlem, aki biztosan elolvasott vagy száz könyvet, de még egy órát sem dolgozott, és megtettem az első lépést a cégbe való beépülés hosszú, hagyományos és haszontalan útján, melyet az ipari vállalkozók fiai valamennyien végigjárnak, és amely elméletileg arra szolgál, hogy azonnal lelohassza benned a fennhéjázást, és megismerd a gyárban zajló tényleges munkát, ám a gyakorlatban értékes éveid mennek el azzal, hogy dédelgetteted magad a munkásokkal és különösebb elhivatottság nélkül jelentéktelen munkaköröket töltesz be, amelyekből semmit vagy majdnem semmit sem tanulsz: voltam nyersanyagügyi asszisztens, fonóasszisztens, raktáros asszisztens, kereskedelmi asszisztens. Alighanem mindenféle asszisztens.

A cursus honorum eme pratói verziójának teljesítésével lassanként bevonódtam a vállalatvezetői gyakorlatba. Innentől kezdve dolgozói létem felgyorsul, apró események követték egymást fergeteges iramban, valójában megannyi stáció, és ezt úgy tudom legjobban elmesélni, ha felkérem önöket, képzeljenek el egy olyan képsort, amilyent csak a legjobb filmrendezők képesek megalkotni, amelyben néhány másodperc alatt elmesélnek egy egész életet. Indítsanak el egy korabeli dalt (a célnak megfelel bármilyen diszkózene azokból az évekből, de képzeljük csak el, mondjuk, a Can’t Take My Eyes Off of You-t, ezt a lelkesítő dalt, amely Cimino Cacciatore-jában is felhangzik a táncjelenetben az azt megelőző estén, amikor a fiúk elindulnak a vietkongok elleni háborúba), és nézzenek rám, miközben berobbanok a cég irodájába farmerban, zakóban, teniszcipőben, apám és Alvaro tekintete szikrát hány, de végre cinkosan néznek rám (Alvaro Alfiero fia, Omero unokája, és egyben a család másik ágának képviselője, akinek neve tökéletesen ki lett találva úgy, hogy passzoljon apám nevéhez, és kijöjjön a kettőből az Alvaro&Alvarado, egy olyan párosítás prátói verziója, mint Roger Moor és Tony Curtis, vagyis a textilipar Minden lében két kanál-ja), és egyre magasabb szintű cégügyekkel foglalkozom, úgy mint:

1. A beszállítói számlák ellenőrzése (írtam egy számítógépes programot, amely elemzi ezeket a számlákat a mi tarifáink alapján, és tendenciózus eltéréseket fedeztem fel, mindig a mi kárunkra), na és itt le lehetne forgatni egy jelenetet: én állok, ingujjban, éppen mutatok valamit a számítógép képernyőjén Alvarónak – aki sötétkék zakóban, sárga nyakkendővel ül az íróasztalánál –, és ő rábólint.

2. Raktárkészlet felmérése (zseniális találmányom az volt, hogy különböző értékmérőket vezettem be a félig feldolgozott áruk különböző fajtáira, azaz másféleképpen értékeltem a színes nyersanyagot és a fehéret, a közönségeset és az olyat, amiből ritkábban dolgozunk, így pontosabban fel tudtam mérni a globális raktárkészletet), a filmbeli beállításban itt tél volna, én állok a nyersanyagraktárban, pont úgy, mint Daniele Vicari dokumentumfilmjében, Az én országom-ban. Égszínkék, lendületes szabású kabátot viselek, hozzá valami élénk színű sálat, egy Burri mester számára kedves, jutazsákba csomagolt gyapjúbálasort vizsgálgatok éppen, és mutatok valamit a raktárosnak, aki ott köröz körülöttem a kis targoncával.

3. Tárgyalás a bankokkal (ez kezdetben eléggé könnyen ment, mivel a gyapjúfeldolgozó teljes mértékben önfinanszírozó volt, és a feladat mindössze annyiból állt, hogy egyeztettem a befizetendő csekkek értéknapját, és tárgyalok a bankszámlakamatról; aztán kellemetlenebb lett, amikor apám egyik botránya miatt banki kölcsönre szorultunk), nos, itt, mondjuk, ülök a leányvállalat fiatal, ambiciózus, rosszul öltözött igazgatójának puritán irodájában, miközben kezet fogunk mosolyogva, és a napfény hátulról világít meg bennünket, mindketten biztosak vagyunk benne, hogy ez még csak egy nagy karrier kezdete.

4. Tárgyalásokat kezdeni a kisebb piacok leendő megrendelőivel (Portugália, ahová évente egyszer elutaztam, a gyönyörű Portó, az Atlanti-óceán partján, ahol kék mintás majolikacsempével díszítik a házak falát; vagy Oroszország, amely éppen csak kilábalt a nagy válságból, amely miatt darabokra hullott, és amire ma már senki sem emlékszik, Moszkvában kolosszális méretű expókat kezdtek rendezni, ezeken különösebb eredmények nélkül vettem részt, és azzal töltöttem az időmet, hogy Nyikita Mihalkov filmjeiről beszélgettem a tolmácsnővel, aki tanítványa volt az egyetemen, és azt állította, képes megszervezni, száz dollárért, hogy a rendező meglátogatja a Lanificio T.O. Nesi&Figli standját, és lefényképezteti magát velem, háttérben a szöveteinkkel; vagy az Egyesült államok, ahol a mi termékeink még csak véletlenül sem futottak be), s ez lehetne az idő múlását ábrázoló film utolsó jelenete: megyek az Ötödik utcán, New Yorkban, elmerülve Amerika hatalmas emberforgatagában, de tökéletesen felismerhető vagyok hosszú, göndör hajamról, pieddepoule stílusú Versace-zakómról, éppen telefonálok valakinek, és mosolygok, mert minden oké. Lassú áttűnés, a dallam elenyészik, és máris az íróasztalomnál ülök, amely teli van nyers szövetmintákkal, és apámnak mesélek legutóbbi utazásomról.

Alvarado lassú, bölcs eltávolodása a mindennapi cégirányítástól játszott a kezemre abban, hogy Alvaro mellé szegődtem a cégvezetésben. Megőszült a halántékom, gyér szakállam van. Boldognak látszom. Alig múltam harminc éves, nős vagyok, gyönyörű örök menyasszonyomat elvettem feleségül, nemsokára megszületik első gyerekem, és hamarosan megjelenik első regényem, a Szökés. Ismét azt gondolom, hogy enyém a világ, csak annyi kellene még, hogy azt a feliratot lássam egy hőlégballonra festve, amely lassan úszik el Calvana fölött az alkonyatban: THE WORLD IS YOURS, mint Tony Montana a Scarface-ben.

Senki sem gondolta volna, hogy pár évvel később eladom a céget. Persze, nem egyedül döntöttem el: Alvaro, aki immár a rangidős tulajdonosnak számított és benne volt a cégvezetésben, részt vett a tárgyalás egész menetében – egyetértett; apám, Alvarado, aki minden nappal visszafogta magát, csak hogy nekem teret adjon – egyetértett; a testvéreim egyetértettek, a családom egyetértett, Alvaro családja egyetértett.

Mindannyian egyetértettünk, így hát eladtuk.

Amikor az alku lezárult, az én szerepem is véget ért, ugyanis különféle érdekes és jellegzetesen olasz okok folytán sosem váltam tulajdonostárssá a cégben, amelyet ugyanakkor irányítottam, így aztán az adásvételi szerződést sem nekem kellett aláírnom, hanem Alvaro és Alvarado volt kénytelen hitetlenkedve és kábán kézjegyével ellátni az iratot egy meleg szeptemberi délutánon, D’Ambrosi közjegyző úr irodájában a Repubblica sugárúton, Pratóban.

Én nem voltam jelen, de amikor a közjegyző kifinomult, éneklő nápolyi hanglejtésével felolvasta az okiratot, és családtagjaim vászoningükben – Alvaro sötétkékben, Alvarado krémszínűben – feszítve aláírták, és a vevők ellenjegyezték, és mindenki arcán mosoly terült el – mert igyekeztek örömtelivé tenni ezt a különös, megismételhetetlen találkozást –, én a mobiltelefonommal titokban többször is lefotóztam őket.

Néha még most is megnézem ezeket a képeket.

Antonio Pennacchi

Canale Mussolini
[Mussolini Csatorna]

Milano / Mondadori 2010

A Mussolini Csatorna – a Róma közelében elterülő Agro Pontino-i mocsárvidék lecsapolásának legfőbb eszköze – mentén bontakozik ki annak a földművelésből élő patriarkális nagycsaládnak a története, amelyet 1932-ben másik háromezer családdal együtt Észak-Olaszországból a középső országrészbe költöztettek telepesekként a Duce parancsára nem sokkal azelőtt bonifikált területre. Ennek a magával ragadó sagának a hősei a Peruzziak, a családfő nagyapa, a bátor Pericle, valamint Armida, Pericle felesége, a legszebb leány, aki feleségül ment a legderekabb férfihoz, a legnagylelkűbb asszony, aki képes a feltétel és félelem nélküli szeretetre, a legtragikusabb szerelemre is: napszámosok három nemzedéke küzd konok elszántsággal mindenféle sorscsapással szemben.

A nagy lélegzetű, eposzi ihletésű elbeszélés az ő hányattatásaikat, kalandos élettörténetüket meséli el, és vele együtt az olasz történelem nem kevésbé mozgalmas fél évszázadát, az 1900-as évek elejének első parasztlázadásaitól a második világháborúig.

Pennacchi ezt a múltat józan kritikus lelkülettel tárja elénk, miközben ott bujkál benne az együttérzés is, s ebben a nagyszabású, gazdag freskóban, ebben az egyszerre eposzi és korális elbeszélésben, ebben a nagy olasz regényben olyan mesterek hangjára ismerhetünk, mint Steinbeck, García Márquez vagy Guimãraes Rosa.

A Mussolini Csatorna, mely 2010-ben jelent meg a Mondadori Kiadó gondozásában, és amelyről a szerző azt mondtha, hogy „ez az a mű, amelyért a világra jöttem”, számos más kitüntetés mellett elnyerte a 64. Strega Díjat, a legrangosabb olasz irodalmi elismerést. A regény nemcsak a kritikusok nagy részét hódította meg, hanem mindmáig több mint 350.000 példányban kelt el Olaszországban. Már lefordították Franciaországban (Liana Levi), Németországban (Hanser), Hollandiában (De bezige Bij), és hamarosan megjelenik Nagy-Britanniában (Dedalus), Dániában (Gyldendal), Spanyolországban (Salamandra) és Horvátországban (Algoritam).

Antonio Pennacchi 1950-ben Latinában született, ahol ma is él. Több mint harminc éven át, egészen 2000-ig gyári munkásként dolgozott egy kábelüzemben, többnyire az éjszakai műszakban. 1994-ben, egy kényszerszabadságon töltött időszakot kihasználva bölcsészdiplomát szerzett. Még ugyanabban az évben megjelent első regénye, a Mammut. Ezt követik a Palude (1995), az Una nuvola rossa (1998), az Il fasciocomunista (2003), amelyből a Cannes-i Filmfesztiválon is díjazott Mio fratello è figlio unico című film készült, s végül 2010-ben a Canale Mussolini, a Mussolini Csatorna. Pennacchi elbeszéléskötetek (Shaw 150. Storie di fabbrica e dintorni, 2006, Le iene del Circeo, 2010) és esszék (L’autobus di Stalin, 2005, Fascio e martello.Viaggio per le città del Duce, 2008) szerzője is. Írásai különböző folyóiratokban is megjelentek: Limes, Nuovi Argomenti, Micromega, La Nouvelle Revue Française. Nős, két gyermeke és két lányunokája van.

Az éhség miatt. Az éhség miatt jöttünk ide. Mi másért? Ha az éhség nem jött volna, ott maradtunk volna. Az volt a mi falunk. Hogy minek kellett idejönnünk? Mindig is ott laktunk, és ott éltek az összes rokonaink is. Minden fűszálat ismertünk, és tudtuk a szomszédok minden gondolatát. Minden fát ismertünk. Minden csatornát. Ki kényszerített bennünket arra, hogy ilyen messzire eljöjjünk?

Elkergettek benünket, hát ez volt az oka. Seprűnyéllel. A Zorzi Vila gróf. Mindenünktől megfosztott. Kirabolt bennünket. Elvette az állatainkat. A borjakat. Az ekkora tőgyű teheneinket. Fogalma sincs, milyen tejet termeltünk. Egyetlen csurrantással teli lett a sajtár. Annyi időnk sem volt, hogy leüljünk a fejőszékre és megnyomkodjuk egy kicsit a tehén tőgyét, amit megcsiklandoztad az első csecset, olyan sugárban jött belőle a tej, hogy máris megtelt az edény. Jó szorosan kellett tartanunk a lábunk között, nehogy felboruljon.

Most kinevet? Nem hiszi? Látnia kellett volna.

Hát még az ökrök! Olyan ökreink voltak, hogy jobban húzták kettesével az ekét, mint egy lánctalpas.

Mi az, megint nevet?

A hátukon elvitték azok az ökrök az ekét, a két szarvuk közt. Megették. Magának tényleg fogalma sincs róla, esküszöm, mi, odafönt egy nap alatt fölszántottunk egy birtokot, egy pár jószággal a mieink közül. És egyetlen nap leforgása alatt Zorzi Vila gróf ellopta őket tőlünk. Kisajátította a jószágainkat. Úgy kifosztott bennünket, hogy semmink sem maradt. És akkor történt – amikor elhajtották tőlünk az állatokat, miután kilakoltattak bennünket –, hogy Adelchi bácsi felszaladt a házhoz, s aztán a padlásra, és kivette a háromszögletű gerenda alól, ahol volt egy kijáró tégla, Pericle bácsi pisztolyát. Aztán lerohant a szérűbe, akár egy eszement, kiabált meg lövöldözött. És a intéző elmenekült. És mindenki szétszaladt. De a intéző ott szökdécselt a többiek mögött, próbált elbújni, mert Adelchi bácsi leginkább ővele akart leszámolni. – Lelőlek! – kiabálta az intéző után: – Hova lettél, lelőlek! – És a nagyanyám – az egyetlen, aki nem menekült el, az állatokon kívül, természetesen, mert azok hirtelen megtorpantak az udvar közepén, már sorba voltak állítva az idnuláshoz, semmit nem értettek az egészből szegények, csak kérőztek –, egyedül nagyanyám ment a lövöldöző fia elébe: – Delchì, kisfiam, Delchìn.

És Adelchi bácsi abbahagyta a lövöldözést, csak állt ott, kezében a pisztollyal, és nézte, nézte a pisztolyt, mintha attól kérdezné, hogy miért. S aztán megölelte anyját, és sírt, mint egy gyermek. A nagyanyám meg: – Delchìn, Delchìn – ott térdepeltek mind a ketten a szérű közepén, és sírtak, miközben a többiek lassan köréjük gyűltek.

Még a intéző is előjött, pedig Zorzi Vila gróf csendben integetett neki, hogy tartsa magát távol. Míg meg nem érkeznek a csendőrök. És így találtak rájuk a csendőrök, ott térdepeltek a szérű közepén, a nagybátyám meg sírt. Láncra verték, és elkezdték vonszolni, és ugyanabban a pillanatban Zorzi Vila gróf a maga fennsőbbsges gőgjével megint ráordított az intézőre: – Gyerünk már! Mire várunk? – és az meghúzta az állatok láncát, és elindultak egyszerre, Adelchi bátyám a csendőrökkel, a jószágaink meg Zorzi Vila embereivel.

Mit mond? Hogy maga nem tudja elképzelni éppen Adelchi bácsit, amint dühében lövöldözni lezd, mint a bolond, és aztán az anyja karjai közt sírva fakad? Hogy magas, délceg, büszke emberként emlékszik rá, közrendőri egyenruhában, és hogy mindenki tisztelte?

De az később volt, jóval később, a hirtelen düh meg sosem hiányzott az én famíliámból. Nem úgy van az, hogy az ember egész áldott nap úgy járkál, hogy közben azt mondja az embereknek: – Nézzetek ide, rámtört a düh. Az ember azt magában hordja, jól elrejtve a lelke egyik zugában, és az is lehet, hogy sosem jön elő onnan. De aztán felvirrad egy nap, amikor a legkevésbé várnád, és az elevenedbe döfnek, a lelkednek éppen abba a zugába, és a düh kitör, eluralkodik rajtad, és aztán csak csodálkozol: – De hát mi történt? Én ezt nem akartam. Menjünk vissza, csak egy pillanatot, kérlek benneteket, rendezzük vissza az egészet, úgy, ahogy azelőtt volt. De semmi sem lesz többé úgy, ahogyan azelőtt volt, és bárcsak ott lenne aznap anyád melletted, hogy sírva a nyakába borulhass.

Egyszóval Adelchi bácsi nem az a szent volt, amilyennek maga emlékszik rá, akihez, mint mondja, mindenki folyamodott, ha valami veszekedés tört ki, vagy ki kellett békíteni a feleket. Dehogyis békített az, inkább viszályt szított, legalábbis a saját otthonában, ami egyúttal a miénk is volt. És inkább őmiatta, nem is annyira a jószágok miatt lett úgy végül is, hogy ide költöztünk.

A jószágok ügyében már nem volt mit tenni. Pericle nagybátyám – még az előtt a nap előtt, amikor a gróffal meg az intézővel történt ami történt – már felment kérdezősködni a fascióhoz meg a polgármesteri hivatalba, előbb Rovigóban, aztán meg Ferrarában, ugyanis Rovigóban nem mondtak semmit. Ferrarában volt a parancsnokság, és ha Ferrarában azt mondták az embernek: – Ide hallgass, Peruzzi, nincs mit tenni, így és így áll a helyzet, ez a quota novanta, a kilencvenes líra kvóta, itt csak Rossoni tehetne valamit – az ember felfogta, hogy elveszett, mert azok Balbo emberei voltak, és a földművelőkhöz húztak, és ha neked azt mondták, hogy – Eredj Rossonihoz – ugyanis sosem lehetett őket látni –, az annyit jelentett, hogy őt hibáztatják: – Na látod. Nem csinált semmit az érdekedben. Meg aztán Rossoni Rómában volt, ugyan ki juthatott volna oda hozzá? Pericle nagybátyám fogta magát, és elment egészen Rómáig.

De amikor meglátta öccsét – Adelchi bácsi huszonöt vagy uszonhat éves lehetett, Pericle bácsi meg, aki ’99-es volt, harminckettő, és már egy-két eltartandó gyerek is volt a nyakán –, szóval amikor a jószágok után meglátta az öccsét, akit láncra verve vonszoltak el a csendőrök, és a nagyanyámat, aki feléje, Pericle felé fordult, mintha csakis őtőle várhatna segítséget, és kiabált, hogy – Pericle, Pericle! – ő legszívesebben azt kiáltotta volna vissza, hogy – Pericle egy lófaszt! – mert sosem gondolta volna, hogy Adelchi eszét veszti. Persze, látta ő, hogy felszalad a házba, de nem is foglalkozott vele, mert nem sokra tartotta ezt az öccsét – mindig máshol volt, ha dolgos kézre volt szükség – és legszívesebben jól elagyabugyálta volna, valahányszor azon az éles hangján rákiabált a lánytestvéreikre. De amikor meglátta megint előbukkanni a lépcső tetején, jobban mondva a lépcsőre nyíló ajtóban, hogy még a szúnyoghálót is szétnyitja és kiabál meg lövöldöz, s aztán megbotlik a kinti lépcsőn lefelé menet, és még mindig lövöldözik mint egy eszement, és látja az intézőt, aki menekül, meg őt, aki még mindig lövöldözik meg üvölt – Lelőlek! Lelőlek! – jó, így elmondva hosszúnak tűnik, de valójában egy pillanat alatt történt az egész –, abban a pillanatban Pericle bácsira, ahogy így látta az öccsét, rájött a nevetés: – Nézzék má, Adelchi! És hirtelen elöntötte a gyöngédség.

Így aztán amikor az édesanyja azt mondta neki – Pericle, Pericle! – és ő legszívesebben azt felelte volna – Pericle egy lófaszt! –, de az anyja így folytatta: – Eridj el Rómába, Periclón –, sosem hívta Periclinónak, még kisgyerek korában sem. Erre aztán így felelt: – Jól van, holnap elmegyünk Rómába – s közben, mint aki kész tényt közöl, egy megállapítást, nem is parancsot, Temistocle bácsihoz, a legidősebb testvérhez fordult, őrá maga már nem emlékezhet, nem ismerhette, mert a gyerekei elvitték magukkal Észak-Olaszországba, a hatvanas években, Torinóba. A gyárban dolgoztak, a Fiatnál, ő meg várta őket otthon.

Hogy mondja? Hányan voltunk? Egy szakajtóra valóan. Tizenhét gyereke született nagyapámnak, nyolc lány, kilenc fiú, a testvérének megint csak tizenhét, neki is nyolc lánya és kilenc fia volt. Mind összetartottunk kezdetben, egy kar volt az egész család, de aztán szétváltunk. Ők ott maradtak, nem jöttek el velünk Agro Pontinóba. De nem ez választott el bennünket egymástól; ők azért nem jöttek, mert már szét voltunk válva, már nem volt meg az egység köztünk. A politika, az osztott meg bennünket. No de elég az hozzá, tizenheten voltunk testvérek, akkoriban ez így volt, nem úgy, mint most, hogy a gyerek csak kiadás, aki viszi a pénzt. Azelőtt, ha sok gyerek volt, akkor virágzott a család, mert volt sok dolgos kéz, aki a földet művelje. Mit mond? Hogy etetni is kellett őket? Kellett hát, de nem olyan nagy ügy volt az, ettünk, ami volt. És ha a gyerek erős volt, akkor magától is felnőtt. Nem úgy volt az, hogy ha beteg lett valamelyik, akkor rohantak a gyerekorvoshoz meg gyógyszerért a patikába. Nagyanyám meggyújtott egy szál gyertyát, és imádkozott. És a gyerek meggyógyult, növekedett, és aztán dolgozott. Ha meg nem gyógyult meg, akkor meghalt. Az ember elsiratta, imádkozott érte, eltemette, és aztán csinált egy másikat helyette. Mindenki így volt ezzel, nemcsak mi. A földműveléshez dolgos kéz kellett, nem volt mese. Traktorok meg ilyesmik nem voltak még akkor, minden csak most lett, s ha maga akkor élt volna, maga is így csinálta volna. Évszázadok óta így éltek az emberek, saeculorum amen. Dehogy volt még akkor ilyen jólét, éhezés volt akkor, semmi más.

Mit mond? Hogy úgy rosszabb volt, mert akkor több embernek kellett ugyanazon az éhségen osztoznia? Számunkra munkáskezet jelentettek, meg kell mondanom magának; éhesek voltunk, és munkáskézre volt szükségünk az élelem megtermeléséhez, az volt számunkra a gazdagság. De most is mi van: hát éppen a gazdagoknak nem születik gyerekük. Nekünk, itt, Olaszországban nem születnek gyerekeink, de Afrikában, ahol még mindig nagy a szegénység, és vízbe fúlnak a Lampedusai-szorosban, csak hogy idejöjjenek, még mindig annyi gyerek születik, mintha mi sem történt volna. Próbálja csak megmagyarázni nekik, hogy ne csináljanak több gyereket. Maga szerint nem tudják, amikor világra hoznak egy gyereket, hogy később az éhenhal vagy AIDS-ben pusztul el? Hát ezért csinálnak annyi gyereket: „Előbb-utóbb valamelyik csak megmarad”. Az ember azért csinál gyerekeket, mert szüksége van rájuk, és minél szegényebb, annál inkább; amikor meg gazdag, akkor kevés gyerek is elég neki.

Iseo bácsi is menni akart, mindenáron, a harmadik fivér, közte és Pericle bácsi között csak két év különbség volt, mindig vállvetve együtt voltak, a földeken is, amikor kapálni kellett, meg a kocsmában is. Pericle bácsi is szerette volna, ha együtt mennek, mert nem úgy volt az, hogy az egyik nap elment az ember Rómába, és másnap már jött is haza. Nem volt akkor még Eurostar vonat, mint most. Ki tudja, mikor tért vissza az ember, s bizonyos esetekben azt se lehetett tudni, hazatér-e egyáltalán; mondjuk, nem éppen akkor, amikor már a fasiszta rendszer volt, ami egy kis rendet hozott a mindennapokba, de nem sokkal azelőtt, amikor Olaszország még nem volt egységes, vagy éppen csak létrejött az egységes állam, és az emberek – eltekintve attól a ténytől, hogy eszükbe se jutott elmenni valamiért Rómáig –, már az a kevés, aki zarándoklat vagy a szent év miatt vagy valami előre nem látható dolog miatt nekiindult, előbb végrendelkezett, mert sosem lehetett tudni, mi adódik elő, kezdve az útonállóktól, akikkel az erdőkben, a sűrűben találkozhatott, a betegségen át egészen addig, hogy időbe telt az út. Egyszóval egy ilyen útnak jobb volt nem egyedül nekivágni, hanem olyasvalakivel, akiben – ha arról lett volna szó, hogy az embernek rámehet a bőre – megbízott az ember, hogy az ugyanúgy megmenti az ember bőrét, mint a sajátját. Az igaz, hogy ugyanezt el lehetett mondani Temistocle bácsiról is, akivel Pericle bácsi jól meg is értette magát, meg ragaszkodtak is egymáshoz. Temistocle bácsi ráadásul háborúviselt ember volt, közelharcban is részt vett, és nagyon jól tudta, mit jelent elvágni valakinek a torkát azért, hogy ne az vágja el az övét. Nem is egyszer került ilyen helyzetbe a háború során.

De hát Iseo bácsival szorosabb volt a kapcsolatuk. Olyannyira, hogy később – amikor önállóak lettek, és a dolgok már nem mentek jól, előbb átszakadt a Mussolini Csatorna gátja, aztán jött a jégverés – fizetséggel kecsegtették őket, így hát mindketten berukkoltak önkéntesként a világháborúba, a másodikba, és Kelet-Afrikába vezényelték őket, hogy megvédjék az angolok ellen, akik megszállták Kenyát, csakhogy azoknak Land Roverjük volt meg páncélosaik, csupa ilyesmi, nekünk meg a nagy semmi, csak puskáink meg kézigránátjaink voltak, saját gyármányú kézigránátjaink, a Balilla SRCM az a bádogdobozos, ami csak dróthuzal szilánkocskákat szórt, nem úgy, mint az angolok Ananászai, amik igazi vasból való igazi kézigránátok voltak. Nahát akkor, amikor az én két bácsikám, miközben rohamra indultak füst és robbanások közepette, az eleső és üvöltő emberek közepette, meg miközben az osztagparancsnok azt üvöltötte, hogy „Előre! Előre!”, hát egyszer csak Iseo térdre rogyott, aztán földre roskadt, levegőt sem kapott. „Hát mi történt?”, lepődött meg, s egyik kezével az oldalához nyúlt, amiből alig maradt valami, s aztán elvette a vöröslő kezét, csak nézte, aztán megint az oldalát kereste, de közben fájdalmat érzett, miközben még mindig nem sikerült megtalálnia az oldalát, és akkor felkiáltott: – Pericle, Pericle, Periclìn!

És Pericle bácsi is ott találta magát a földön a testvére mellett: – Nyugodj meg, nyugodj meg.

– Végem van, végem van – nyögdécselt Iseo bácsi –, ha meghalok, ha meghalok, gondolj a gyerekeimmel.

Pericle bácsi fedezékbe vonszolta, egy felfordult kisteherautó mögé, bekötözte a sebét, miközben a többiek folytatták a rohamot, és körülöttük robbanások, füst és kiáltozás, Iseo bácsi meg egyre csak ezt hajtotta: – Ne hagyj magamra, maradj itt.

De az összes katona folytatta a rohamot, lőttek, és Pericle bácsi otthagyta testvérét a fedzékben: – Egyet se félj, maradj itt, elmegyek rohamra, s aztán visszajövök, várjál meg, testvérem.

Mire amaz:

– Megvárlak, megvárlak; ha meg nem halok addig, megvárlak – s azt már tudjuk, hogy mi történt azután.

Tiziano Scarpa

Stabat Mater
[Stabat Mater]

Torino /Einaudi 2008

Éjszaka van, az árvaház álomba merült. Minden kislány alszik, egy kivételével: a neve Cecilia, tizenhat éves. Napközben hegedűn játszik a templomban, a sűrű rács mögött, amely eltakarja a hívők elől a fiatal muzsikusok arcát. Éjjel elveszettnek érzi magát a legteljesebb magány sötétségében, ezért hát levelet ír a hozzá legközelebb álló, mégis legtávolabbi személynek: anyjának, aki elhagyta.

Így telnek mindennapjai a velencei árvaházban, az Ospedale della Pietàban, ahol a fiatal lányok felfedezik a művészetben rejlő határtalan lehetőségeket, miközben életük rabságban telik a méltóság és a merev hierarchia börtönébe zárva.

Ám egy napon, amikor új muzsikus és egyben hegedűtanár érkezik hozzájuk, a dolgok lassan megváltoznak. A jövevény egy nagyorrú, rézvörös hajú fiatal pap: Antonio Vivaldi. Az ő zenéjével való egyáltalán nem konfliktusmentes találkozásnak köszönhetően Cecilia felismeri élete célját, és engedetlenségével hirtelen kifejezésre juttatja önállóság iránti igényét.

Tiziano Scarpa 1963-ban született Velencében. 1996-ban jelentkezett első regényével (Occhi sulla graticola), melyet számos újabb könyv követett – esszék, elbeszélések, versek, színdarabok, regények –, köztük legismertebb a Stabat Mater (2008) című regény, mely 2009-ben elnyerte a legjelentősebb olasz irodalmi díjnak számító Stregát.

A Venezia è un pesce (2000) című könyvében – mely az egyik legnépszerűbb műve Olaszországban és küldölfön – egészen egyedi módon ábrázolja szülővárosát. Szintén eredeti hangvételű a Corpo című műve, amely ötszáz, az emberi test ötven különböző részével kapcsolatos aforizmát, gondolatot, allegórikus mesét tartalmaz.

Kedves Anyám, késő éjszaka van, felkeltem, hogy írjak magának. A változatosság kedvéért ma is rámtört a szorongás. Most már ismerem jól ezt a vadállatot, tudom, mit kell tennem, hogy ne adjam meg magam neki. Kétségbeesésemnek valóságos szakértője lettem.

Magam vagyok a betegségem és a gyógyítóm is.

Tengernyi keserű gondolat tülekszik fel bennem és szorítja el torkomat. A legfontosabb, hogy azonnal felismerjem a kórt, és mindjárt fel is lépjek ellene, ne hagyjak időt, hogy egész elmémet eluralja. Sötét, mérgező folyadék. A haldokló halak feljönnek a tetejére, kitátott szájjal fuldokolnak. Itt egy újabb, jön fölfelé, tátog, elpusztul. Ez a hal én vagyok.

Látom magam meghalni, a partról nézem, már elérte lábam az a sötét, mérgező folyadék.

Még egy haldokló hal vetődik a felszínre, kilátástalanságom gondolata, az is én vagyok, újra meghalok.

Miért jön a felszínre? Jobb a víz alatt meghalni. Valami lehúz. Úgy érzem, elmerülök. Sötétség vesz körül.

***

Don Giulio nem törődik már a zenével, évek óta még mindig ugyanazt a darabot írja, ugyanazt a misét, ugyanazt a motettát, ugyanazokat a dallamokat minden ünnepélyes alkalomra. Elfáradt, öreg, önmagát ismétli.

Mi, akik hangszeren játszunk, szinte valamennyien fiatalok vagyunk, ifjú vérünket öntjük ebbe az élettelen zenébe. Amikor don Giulio zenéjét szólaltajuk meg, úgy érzem magam, mintha egy öreg szent lenyúzott, kiszáradt bőrét viselném, azt töltöm meg a saját kemény és friss húsommal. A lenyúzott bőr felfúvódik, kitágul, szétreped. A zene széthasad, ha mi játsszuk.

***

Kivittek bennünket egy kicsit levegőzni. Beültettek minket, hangszereseket és énekeseket egy tucatnyi gondolába, kisebb flottát alkottunk. Az evezősök némán eveztek, a csónak tatján állva, a hátunk mögött, mégis éreztem a bennük lévő feszültséget, tapintható volt izgalmuk, hogy minket visznek a fedélzeten, különös teremtmények vagyunk számukra, másik világból valók. Eltakartuk arcunkat, mert a városlakóknak nem szabad látniuk. Én azzal tettem teljessé elzárkózásomat, hogy még a szemem is lehunytam. Inkább csak hallgatni akartam a város hangjait. Sosem hallott zajok érkeztek el hozzám, megpróbáltam elképzelni eredetüket.

A két part a gondola mellett suhant el, csukva tartottam a szemem, beszélgetésfoszlányokat hallottam, közönséges megjegyzések kísérték elhaladásunkat. Aztán kiszélesedett a horizont, a nyílt vízen járhattunk, a szigetek között, harangszót hallottam a távolból, olyan érzés volt, mintha éppen javítanák és kalapáccsal ütögetnék, a harang panaszkodott a neki okozott fájdalom miatt. Megpróbáltam megkülönböztetni csivitelésükről az ég egyik végéből a másikba a fejem fölött elsuhanó fecskéket, aztán meghallgattam kórusukat is, erőfeszítésembe került, hogy követni tudjam egyidejűleg valamennyi útvonalukat a térben.

***

Teresa nővér megszólított vacsora után, aggódik miattam, mert nem eszem. – Enned kell, egészségesnek kell lenned. – A fals hangokért nem kaptam büntetést. Megbocsátottak, mondván, hogy a rosszullét miatt volt, és természetes, hogy ez történik velem, ha nem eszem, ahogyan kellene. – Nem szabad megtagadnod az ételt, kötelességed az erőnlét.

Kedves Anyám, elém teszik a tányért a refektóriumban, és látom visszatükröződni a maga körvonalait, kikanalazom a levest az utolsó cseppig. Aztán rohanok a latrinára, hogy kihányjam. Kikívánkozik belőlem.

***

Kedves Anyám, bocsásson meg nekem, nincs jogom így beszélni. Semmit sem tudok magáról. Nem tudom, miért hagyott itt tizenhat évvel ezelőtt. Az is lehet, hogy meghalt, amikor én születtem, meghalt a szülésben, és valaki idehozott, nehogy elpusztuljak én is, vagy oda kelljen adni egy másik családnak, ahol másodrendű gyermeknek számítottam volna, és cselédként, rabszolgaként bántak volna velem. Talán a férje, miközben maga, Anyám, várandós volt, meghalt valamilyen csatában, vagy hajón veszett oda, mint Antonia apja, és magának különben is volt már sok gyereke, és nem bírt volna mindannyiunkat felnevelni a saját erejéből, egyedül, és tudta, hogy ha magánál tart engem, akkor éhen halok. Talán, talán, talán. Csak találgatni tudom, mi késztethette arra, hogy születésem után pár nappal itt helyezzen el, ennek az árvaháznak a menedékében. Csak ennyit tudok: az apácanővérek elmondása szerint nagyon kicsi voltam, nem sokkal azelőtt születhettem, pár napja vagy tán annyi sem, esetleg pár órája. Semmi mást nem tudok, fogalmam sincs, anyám kicsoda, vagy ki volt, nem tudom, miért választottak el magától.

***

– Ez az ember haldoklik – mondta Teresa nővér, mintha valami bűntényre keresne magyarázatot. – Éveken át járt misére a mi templomunkba, odaadó jótevőnk. Szeretné egyszer látni az arcotokat. Nincs ebben semmi rossz. – Azzal megparancsolta, hogy vigyük közelebb a székeket és a zsámolyt az ágyhoz.

Felfedett arccal játszottunk, orcáink lángoltak. Én teljesen leizzadtam nyakig zárt ruháim alatt, szerettem volna elsüllyedni, olyan tehetetlennek éreztem magam kiszolgáltatva az öregek tekintetének. A pap elégedettnek látszott a dolgok alakulásával, az írópult mögött ülő szigorú úr fogta az árkust meg a tollat, és odalépett a haldoklóhoz.

A levegő súlyos volt, megjárta hangszereinket, Elisabetta és Anita torkát, akik felváltva hol szólóban, hol duettben énekeltek. Igyekeztünk megszűrni a levegőt, megillatosítani zenénkkel, de egyre áporodottabb lett.

Néztem a párnára hanyatló, aszott koponyában ülő szemeket: mozdulatlanok voltak. A szemhéjak kissé elváltak a szemgolyótól, mint egy túlságosan bő ing nyaka sem simul viselője bőrére. Szikrányi elevenség után kutattam ebben a tekintetben, van-e rá valamilyen hatással játékunk. Így, hogy valaki előtt fedetlen arccal zenéltünk, játékunk más lett, mint a megszokott: tiszta, önálló fluidumból átalakult jellemünk kipárolgásává, lényünk egyfajta kifejeződésévé. Ezt akarta ez az ember? Felfedezni a zene forrását? Vagy minket akart egy kicsit jobban megismerni, az anyagot, amelyben formát öltöttünk, a hangot, amely köré nőtt a testünk, és arcunk, melyeket születésünk óta a zenére edzettek?

Én a zenében nevelkedtem, az első naptól fogva ki voltam téve kórusoknak, vonóknak, húroknak, fúvóknak, hangszertesteknek, saját testem e körül a zenei rost körül, e körül a hangzó gerinc körül öltött formát.

***

Több százan vagyunk itt lányok. Kicsi korunk óta énekeltetnek bennünket, hangszert adnak a kezünkbe, hogy kiderüljön, van-e bennünk tehetség. Akiknek nincs jó hangjuk, és a hangszeres zenére sem valók, azok varrnak, vagy konyhai munkára küldik őket, esetleg más mesterséget tanulnak. A legígéretesebbek énekelnek és zenélnek, ezenkívül kottát másolnak, megtanítják őket a hangképzésre és aztán lejegyezni azokat papírra, megtanulják a levegő és a tinta összhangzattanát.

***

A mai misén Domenico atya elolvasta nekünk Jézusnak a mezők liliomairól és az ég madarairól szóló beszédét. Még sosem láttam liliomot. A madárkákat is inkább a hangjukról ismerem, mintsem láttam volna őket, nem láttam őket a megművelt földeken, hanem hallgattam a víz fölötti röptüket. Mindenki dicséri hangjuk harmóniáját, de számomra inkább élesnek tűnik. Egyáltalán nem gondolnám, hogy éneknek lehetne nevezni hangjukat. A madárkák meg vannak zavarodva saját hangjuktól, igyekeznek megszabadulni tőle.

A fülemüle kimerülésig énekel, torka szakadtáig, mintha utat keresne ahhoz, hogy kilyukassza saját hangját. Maria nővér szerint a fülemüle „csupa hang”. Értem, mit akar mondani: elképesztő, hogy egy ilyen aprócska jószágban ilyen hatalmas hang rejtőzik. Engem ez nem vidít fel. Ellenkezőleg, inkább sajnálom. Ha legalább gyengébb hangocskája volna, el lehetne viselni. A fülemülét is megdöbbenti, hogy mi jön ki a csőrén, amikor kidülleszti aprócska mellét, hatalmas hangeső zúdul rá, amikor elkezd énekelni. Mi volt az Úr szándéka, amikor egy ilyen védtelen kis teremtményt bebörtönzött ebbe a zengő ájulásba, hogy saját hangjának terhe alatt fulladjon meg?

Hallgatom a fülemülét, és csak kétségbeesést hallok ki hangjából. De nem azért, mert a szegény madár boldogtalan életet él. A fülemülét saját hangja ejti kétségbe. Megdöbbenti a csőrén kiáramló szörnyűség, szeretne megszabadulni hangjától, úgy, hogy kiokádja magából, nem tudja, hogy ez a hangpatak sosem apad el. Nem olyan, mint a hányás vagy a köhögés, aminek előbb-utóbb vége van. A test nem képes kiüríteni magából a saját hangját.

Ma a hegedűvel megpróbáltam utánozni a madarak hangját. Rámbízták a legkisebbeket, még nincsenek hétévesek. Most, hogy betöltöttem a tizenhatodik évemet, a feladataim közé tartozik a kisebbek tanítása is. Azokon az éles hangú, aprócska hegedűkön tanulnak játszani. Ujjacskáikkal alig tudnak öt hangból egyet is eltalálni, az egész hamis. Kis idő elteltével kifáradnak, nyilvánvalóan alig várják, hogy felnőjenek, erősebb legyen a fogásuk. Ha lehetséges volna, saját maguk nyújtanák meg ujjaikat egy fogóval, csak hogy siettessék a növekedésüket, legszívesebben kitépnék ujjaikat a tenyerükből.

***

Ma így szóltam a kislányokhoz: – Most a fecskék csivitelését utánozzuk. – Elkezdtem a vonóval hegedűm húrjait csikorogtatni. A kislányok homlokukat ráncolták, kezüket a fülükre tapasztották.

– Gyerünk, próbáljátok meg ti is! – biztattam őket.

Nagyon félénken elkezdték cincogtatni a húrokat, de éppen csak érintették a vonóval.

– Mitől féltek?

Meglepő, hogy ezekbe a kicsikbe máris milyen erősen beléjük nevelték, hogy fogják vissza magukat. Amint valami olyasmit kér tőlük az ember, ami eltér a szokásostól, rögtön megijednek.

– Nosza, gyerünk! Sosem hallottátok még a fecske hangját? Bizony nem ciripel az!

Szétszóródtunk a szobában, egyik sarokból a másikba futottunk az eget csíkozó vonóinkkal, ahogyan a fecskék cikáznak az égbolton.

– Képzeljétek el, hogy kitátott csőrötökkel éppen most kaptatok el röptében egy szúnyogot – mondtam nekik, miközben én is ott futkostam a szobában –, s lenyeltétek vértől duzzadó testét, hallassátok az egész éggel, milyen jó, kiáltsátok bele a kékségbe, hogy boldogok vagytok, mert repültök, megrészegít a szédület, magasan vagytok, átszelitek a teret, siklotok a levegőben, zuhantok! – Belecsöpögtettem a lelkesedést azokba a csöppnyi, törékeny testekbe: – Gyerünk, kis fecskék, csiviteljetek, csiviteljetek!

Aprócska hegedűikkel megpendítették az első éles hangokat, aztán mind erősebben húzták végig a vonót a húrokon, egyre erősebb lett kiáltásuk.

***

Teresa nővér szólított. Intett, hogy kövessem. – Siess, nincs sok időnk – sürgetett. Az árvaháznak egy olyan részébe vezetett, ahol még sohasem jártam. Egy ajtó elé érve körülnézett, jár-e még valaki a folyosón. Bementünk. Körben a helyiség falait robusztus szekrények foglalták el. Teresa nővér megkért, forduljak el és csukjam be a szemem. Így is tettem. Hallottam, hogy elindul a szoba valamelyik része felé, majd pedig szólt, hogy megfordulhatok és kinyithatom a szemem. Engedelmeskedtem. Egy nagy, súlyos kulcsot tartott a kezében. Kinyotta vele az egyik szekrényt. Teli volt nagyalakú könyvekkel, iratkötegekkel, szövetszalaggal átkötött papírcsomókkal, melyek rendben sorakoztak egymás mellett. Kiemelt közülük egy anyakönyvet. Lefektette az egyik asztalra, gyorsan lapozni kezdett benne, kapkodó mozdulatai nem illettek a bennünket körülvévő rendbe.

– Itt van, olvasd.

A lap közepe táján egy dátum állt, melyet jól ismertem. Április huszonegyedike. Zöld inget visel, ez volt odaírva. Teresa nővér kinyitott egy borítékot, amely oda volt ragasztva ahhoz az oldalhoz, és előhúzott belőle egy darab papírt: lándzsák voltak rá rajzolva legyező alakban, zöld és égszínkék hegyük sugár alakban terült el a papíron. Rámutatott egy mondatra, amely a boríték hajtókájára volt írva, mintegy magyarázatképpen a képhez: Ismertetőjelként egy kettészakított papírlap, egy szélrózsa fele. Éreztem, hogy szemem megtelik könnyel. Egy másik megjegyzés: a kislány nehezen lélegzett, azonnal megkereszteltük Cecilia névre.

– Ez minden, amit tudunk rólad – mondta Teresa nővér.

Kitört belőlem a zokogás, és megöleltem. Porszagot éreztem, öregasszonytestének szagát.

***

Nem tudom, milyen szentet ünneplünk ma, most adjuk elő először közönség előtt don Antonio új concertóit.

A templom teli van fejekkel, ideföntről nem látok mást, csak fejeket, pompás hajviseleteket, amelyek a kórus felé tekintgetnek. Hallom a fényűző szövetek suhogását, a várakozás moraját. Don Antonio mosolyog, int, kezdjük. A rácson át lepillantottam, hogy lássam, milyen hatást vált ki ez az adagio tétel nélküli hirtelen kezdés, úgy vettem észre, a nyakak megmerevedtek, a fülek hegyeződtek, mint akiket váratlanul ért a dolog.

Az a pár tucat fül, amelyek a templom mélyén ülnek, hallgatásukkal kísérnek bennünket, ők is hozzá tartoznak a zenekarhoz. A zenei figyelembe merült fejek az előadás legfontosabb hangszerei. Csakis közönség előtt zenél az ember igazán, nem létezik zene a támogató fülek sokasága nélkül.

Kedves Anyám, hogyan érhetném el, hogy hallja játékunkat? Tud kottát olvasni? Nem tehetek mást, mint képekkel próbálom elmagyarázni. Olyan volt, mintha púdert szórtunk volna a templom padsoraiban ülő emberek fejére. Illatos púderünkkel, női fűszerünkkel hintettük meg a közönséget.

Don Antonio egy olyan concertót írt, amelyben felszabadul és kicsordul női lényünk, mely három fázisban mutatkozik meg, előbb a vidámságban, aztán a gyötrő szomorúságban, majd megint az ujjongó örömben. Ez az ember női hangokat csal elő testünkből, a vén férfiak szőrtől eldugult fülének a női lényeg hangzó változatát kínálja, a mi hangokká történt átlényegülésünket, úgy, ahogyan azt a férfiak szeretnék hallani.

***

Ma a próbán don Antonio megkérdezte tőlünk, láttuk-e már, amikor a földekre visszatér a tavasz. Giovanna, a csellistánk azt felelte, hogy kicsi korából, amikor a szülei még éltek, emlékszik a…

– Persze, sajnálom, de most nélküled kell folytatnunk – szakította félbe don Antonio.

Ő maga kísérte ki a teremből. Keresett helyette egy másik lányt, aztán folytatta a kérdezősködést.

– Senki sem látta még közületek a tavaszt a földeken?

– Nem.

– Egyetlen egyszer sem?

– Itt nőttünk fel, idebenn. Voltunk kirándulni gondolán a szigetek között, de sosem jártunk még a szárazföldön.

– Szeretnétek látni a virágzó vidéket?

– Igen!

– Jól van, akkor készüljetek.

Megtévesztett bennünket. Elhitette velünk, hogy kirándulást szervez számunkra olyan helyekre, ahol még sosem jártunk, amelyeket még sosem láttunk, és mindezt nem jutalomként, hanem hogy tanuljunk belőle, hogy felkészítsen általa a munkára, hogy meghallhassuk a föld és az ég hanjait, hogy jobban zenéljünk – de becsapott bennünket.

– Nagyszerű, kedveseim. Most bejárjuk a világot, időutazást teszünk. A képzeletünkkel. Minden bennetek van. A kedvesség és az eszelős harag. Mindenre képesek vagytok. Megvan hozzá a bátorságotok is? Készen álltok?

Kusza hangjegyhalmazt firkantott, amelyek az évszakok zajait utánozzák. Lemásolta az ötletemet, amelyet a kislányok tanítása közben próbáltam ki.

A tavaszt idéző concerto elején a két rövid zenei mondat egy kitartott hanggal zárul, egy fecskekiáltással. Megkarcolja a levegőt, az égboltot, hogy friss fuvallatokat szabadítson ki abból a hasadékból.

– Ne legyetek ilyen finomak, hadd kiáltson az a fecske a mondat végén! – utasított bennünket don Antonio a próbán.

Az első hangoknál hallani lehet a fecskék érkezését. Majd a langymeleg elterjed a levegőben, a víz kiszabadul a jég fogságából, és fut tova, hirtelen egy zivatar elcsöndesíti a madarakat, de csak rövid ideig tart, a pásztor ebéd utáni álmában horkol, a kutya ugat, tánc van alkonyatkor, férfiak és nők mulatnak…

– Don Antonio, mi az a táncmulatság?

– Sosem láttam olyat.

– Hogy táncolnak egymással a nők és a férfiak?

– Nem tudom.

– Akkor hogy játsszuk el a hangszereinken, ha azt sem tudjuk, mi az?

– Milyennek szeretnétek látni? Milyennek képzelitek el azt a világot, amelyikben férfiak és nők boldogan élnek együtt?

– Itt a parasztok kecskedudáinak kell szólniuk – mondja don Antonio, és rámutat egy helyre a kottalapon.

– Az micsoda?

– Levegővel teli kecskebőr-zsákok, amit a hónuk alá szorítva tartanak, a levegő úgy jön ki, hogy mindig ugyanazt a hangot fújják, de egy másik csövön az ujjaikkal lyukakt fognak be és engednek ki.

– De nekünk csak húros hangszereink vannak!

– Játsszatok úgy, hogy a kilyukasztot bőrzsák hangját halljam, ahogy süvít ki belőle a levegő.

– A hegedűn meg a csellón?

Folyton szerepeket játszunk, álarcokat öltünk, hogy ne azok legyünk, akik vagyunk, hogy olyan hangszerek hangját utánozzuk, amilyeneket még sosem hallottunk, és amilyenünk nincs is. Úgy teszünk, mintha nem azt a zenét játszanánk, amit játszunk, saját hangszereink révén lépünk túl saját magunkon. Úgy játszunk, hogy hegedűink dolgokká és tájakká, állatokká és zajokká változzanak, míg végül más hangszerekké is, más hegedűkké, amelyek kifordultak önmagukból, amelyeken hamisan játszanak a parasztok, akik cincogtatják őket, miközben egyik lábukról a másikra szökdécselnek, mert már túl sokat ittak.

…. a kakukk és a gerlék makacsul mondják a magukét, a verebek civakodnak, a szél erősödik, egyre súlyosabb lesz, egy fiatal földműves sírva fakad, úrrá lesz rajta a munka utáni fáradtság, a legyek, a dongók, a szemhatár alján morjaló dörgés, mi vagyunk a zivatar!

– Hasítsátok ketté a szép időt! Hasítsátok ketté a szép időt! Hangosabban! Ti vagytok a zivatar! Legyetek szélvihar, lányok, legyetek szélvihar!

És én mindez voltam, szélvihar, zivatar, mennydörgés, villámlás, sírtam is, hogy ilyen eszelős haraggá váltam, hogy túlléptem önmagamon. Megindított, hogy képes vagyok ilyen átalakulásra, és sajnáltam magamat, minden együttérzés nélkül. Sírtam, hogy nem lehetek egyszerűen én magam, miközben képes vagyok olyan sokféle és olyan erős dologgá változni, én, aki semmi egyebet nem kérnék, csak hogy azt mondhassam, én vagyok, Cecilia, s itt vagyok egész valómmal.

Walter Siti

Resistere non serve a niente
[Az ellenállás fölösleges]

Milano / Rizzoli 2012

Számos tanulmány szólt már a bűnözés és a pénzvilág között húzódó, híres „szürke zónáról”, melyet megnyerhető bankárok, lelkiismereti görcsök nélküli brókerek, korrupt politikusok, olyan másodgenerációs alvilági alakok népesítenek be, akik gazdaságtudományból szereztek diplomát, és a legfelsőbb, minden gyanún felül álló körökbe is bejáratosak. Ugyanakkor nehéz konkrét arcokat hozzájuk kapcsolni, nehéz őket elképzelni a mindennapi életben.

Walter Siti, a maga mimétikus és otthonos stílusával, az irodalom kínálta eszközöket kihasználva közeli portrét rajzol nekünk Tommasóról: a kövér kisfiúról, akiből ugyan nem lett matematikus, de lett belőle pénzügyi zsonglőr; aki egyáltalán nincs híján a jóérzésnek, aki megoldatlan Oidipusz-komplexussal küzd, és bevallhatatlan kapcsolatai vannak. Mindez egy olyan világban, ahol a pénz az úr, és mindent eltorzít; ahol a vagyon az egyedüli értékmérő, a test pénzérme, és az erőszak kereskedelmi előny. Megismerünk egy intelligens shawgirlt és egy elkötelezett írónőt, egy jó kedélyű külvárosi bűnözőt és egy nemzetközi maffiózót, aki misszióként értelmezi vezérszerepét. Egy olyan világot, ahol a piszkos és a tiszta pénzek útja kibogozhatatlanul összegubancolódott, miközben a jó és a rossz közötti különbségtétel mindössze kétes kimenetelű, hirtelen nekibuzdulás.

Az elbeszélés nyomán kirajzolódnak napjaink társadalmának mélyreható változásai, feltárulnak a láthatatlan és nyomasztó visszaélések, melyekről a zajos bűnügyi krónikák is hallgatnak, így Siti elképzel egy demokrácián túli tartományt, egy természetellenes poklot, mely megkívánja, hogy előbb józanul tekintsenek rá és megszenvedjék, mielőtt (talán radikálisan) megtagadják.

Walter Siti Modenában született, jelenleg Rómában él. Pisában, Cosenzában és L’Aquilában volt egyetemi oktató. Pier Paolo Pasolini életműkiadásának gondozója. Legutóbb megjelent könyvei: Troppi paradisi, Il contagio, Il canto del Diavolo, Autopsia dell’ossessione.

Commodore 64

Tommaso 1976. augusztus 2-án született, és alig töltötte be a hatodik évét, amikor iskolába kezdett járni, de társai közt ő volt a legmagasabb és a legtestesebb: vagyis övé lett az utolsó pad, és közönyből is megkapta az első leckét: a szék lábával leverte a kék műanyag szegőlécet a fal tövéről, de senki sem vette észre. Az iskola mögötti árokparton, ahová dohányozni jártak, majdnem mindig egyedül volt Nandóval, ezzel vörös, egyszálbelű fiúval; Saronni biciklijéről beszélgettek, ami belül üreges volt, és egy kilót nyomott: „ha te felszállnál rá, összeroskadna alattad”, de Nando sosem rosszaságból mondott ilyeneket. A tanítónő viszont igen, egyszer harmadikban, amikor a lépcsőn zászlórablót játszottak, két lépcsőfokkal lejjebb küldte, „ha Tommaso abból a magasságból leugrik, kráter nyílik alatta”; mindenki nevetett, nem is annyira őrajta, mint inkább az új szón, persze egy hónapig aztán „Kráter”-nek nevezték.

Egy néger kislány a térdéig húzogatta le a szoknyáját, nehogy meglássák, mindenütt fekete, „a Jóisten bent felejtette a kemencében, és megégett”; a tanítónőnek ilyen bemondásai voltak, de amikor pénteken piacnap volt az iskolában, mindig banánt hozatott vele. Tommaso nagyon szerette ezt a pénteki órát, mert sosem hibázott; az udvaron (vagy ha esett, az előcsarnokban) a padokon élelmiszerek sorakoztak, általában zöldség és gyümölcs, a számtant gyakorolták ezzel a módszerrel („a számtanórából megvan a zöldségleves, nem hülye ez a tanítónő” – vélekedett az anyja): voltak, aki az eladó szerepét játszották, mások meg a vevőkét. A szorzás és az osztás Tommasót már nem kötötte le, két másodperc alatt megoldotta a feladatot Nando helyett is, aki cserébe nekiadta a tízóraira járó cukros briósát. Fogadást tett magában a következő pénteki variációra: megfigyelte, hogy ha a tanítónő sötét ruhát visel, az árakat felemeli, és leviszi, ha kifestve, világos ruhában jelenik meg.

Fogadni bűn, dörmögte a pap; egyszer Zibibbo társaságában érkezett, aki már egyszer ült is, és a pártház előtt a nők fenekét tapogatta, és megverte a kutyákat, de ott, az iskolában nagyon kedves volt; a pap ezt mondta: képzeljétek csak el, gyerekek, hogy amikor az emberek nem szabadok, és nem dolgozhatnak vagy nem tehetik hasznossá magukat, ugyanakkor rossz emberekkel laknak együtt, akkor szinte rá vannak kényszerítve, hogy bűnt kövessenek el. Tommasónak attól a pillanattól kezdve kedve támadt elmenni messzire, oda, ahol csillogó épületek vannak, és az ember nem érzi magát többé bezárva, mert a repülőgépek mindig elröpítik valahová – de reggel csalódott volt, mert még mindig ugyanabban a szobában ébredt.

Igazi barátja az Elah puding meg az elkészített rizottó volt; anyja nem járt haza ebédszünetre a gyárból (túl messze volt), apja meg ki tudja, merre járt. Tommaso fél kettőkor ért haza az iskolából, csak fel kellett melegítenie a rizottót, de ő hidegen szerette – a remegő puding a hűtőben várta. Aztán átment Nandóékhoz, ahol szinte mindig megkínálták egy szelet rizstortával vagy sós bélessel, benne sajt- és sonkadarabkák; ő mindenesetre az édességre vágyott: amikor a szupermarketban lopott valamit, az mindig töltött fánk vagy dobozos krém volt.

Nagynénje szerint azért, mert újszülött korától kezdve édes krémekkel tömték, hogy elhallgasson, anyja tagadta ezt, a dobozos krémek mániája csak mostanában kött divatba, és hogy a fiú ne tudja hova dugni őket, inkább bevarrta a zsebeit. Akik nem ismerték Tommasót, persze bevették ezt, hiszen nyolc-kilenc évesen már ekkora volt, ezért hát mindig étellel kínálták („tudod, valamivel meg kell tölteni a zsákot”) – nem fogták fel, hogy éppen azért ilyen, mert mindig annyit adnak neki enni, azért lett ilyen nagydarab. Pietralatában ’84-ben nem volt egy nyomorult orvos, aki diagnosztizálta volna a diszfunkciót (az asszimilációnak ezt a túlzott formáját), vagy megmondta volna, hogy egyenesen genetikai eredetű dologról van szó (az Ob génről, amely a leptin hormon termelésért felelős). Csak nevettek ezen az örökké éhes fiún, akinek minden ürügy jó volt, csak hogy rágcsálhasson valamit – a „rágcsálni” nem is a legmegfelelőbb szó, ugyanis Tommaso mindent szeretett, ami puha volt, és rágás nélkül lenyelhette. Őt nem zavarta, hogy a kerület bohóca; direkt úgy viselkedett, miközben felszállt a biciklire, hadd mondják csak, hogy a nadrágjából akár hőlégballont is lehetne szabni.

Csak nyelt, nyeldekelt, míg úgy nem érezte, szétpukkad, csak akkor érezte magát önálló lénynek, amikor a gyomrába már végképp nem fért semmi (ez persze csalás volt, talán a legaljasabb csalás az élet küszöbén; valójában nem a teli, hanem az üres érzése irányította: „senki sem válaszol, tehát eszem”). Nagynénje elbeszélése szerint kétéves korában lelegelte a virágokat a parkban – tejszínhab és fagylalt már győzelemnek számított. Az üresség el nem viselése azt jelentette, hogy nem szabad helyet hagyni az éhségnek, vagyis a várakozásnak; éjszaka is a párnája alatt tartott egy brióst. Az édesség jelentette számára a lövészárkot, a válaszfalat közte és a világ között; oda nem értek el a nevetések, a kegyetlen tréfák, ott csak egy hős volt, aki egyre erősödött, hogy túllépjen minden határt – hol volt ez a határ, azt nem tudta volna megmondani, hiszen még csak kilenc éves volt; de azon túl biztosan a bőség földje terül el, az ártatlanságé, a nyilvános dicsőségé, és a kivételezés nélküli szereteté. A templomban azt tanították neki, hogy az is bűn, ha valaki túl sokat eszik, az a telhetetlenség és a gőg bűne; a szentek megosztották a szegényekkel azt a darabka kenyeret, amijük volt. „De mi is szegények vagyunk” – heccelte Nano, és olyankor a Caffarella ttanyán a tyúkok segge alól ellopták a tojást. Az az élet volt, a nyilvános élet. Hogy degeszre tömje magát, az egy másik rítus volt, amelyet magányosan gyakorolt; hat tojásból rántotta, a tetején lágy sajttal és eperdzsemmel („eltemetem magamban a bűnt”). Hasa morajlik, akár a mennybolt, Tommaso gigászi isten a világ kezdetén.

Marco Vichi

Morte a Firenze
[Halál Firenzében]

Parma / Guanda 2009

Firenze, 1966 októbere. Szakadatlanul esik az eső. Egy kisfiú nyomtalanul eltűnik, és a legrosszabbtól lehet tartani, lehetséges, hogy kegyetlen bűntény áldozata lett. Bordelli felügyelő kétségbeesetten nyomoz, és a nyomozás közben megérkezik az árvíz… November 4-ének éjszakáján az Arno megárad, kilép medréből, a Ponte Vecchio pillérinek ívét nyaldossa, elárasztja a gátakat és a város a víz martalékává válik. Az utcák helyén hömpölygő patakok, az áradat gépkocsikat sodor magával, kapukat, zsalugátereket feszít fel, állati tetemeket, fákat, bútordarabokat, mindenféle hulladékot sodor az utcákon. Miközben a város ezzel a váratlan és minden képzeletet felülmúló tragédiával küzd, úgy tűnik, a bűntény büntetlen marad, de Bordelli makacssága nem hagy alább…

MARCO VICHI 1957-ben született Firenzében, és a Chianti-vidéken él. Elbeszélések, színdarabok és regények szerzője, köztük a népszerű sorozaté, melynek Bordelli felügyelő a főhőse.

A Guanda Kiadónál a következő regényei láttak napvilágot: L’inquilino, Donne donne, Il brigante, Nero di luna, Un tipo tranquillo; valamint a Perché dollari? és a Buio d’amore című elbeszéléskötetei. Bordelli felügyelő történetei: Il commissario Bordelli, Una brutta faccenda, Il nuovo venuto, Morte a Firenze (amely 2009-ben elnyerte a legjobb olasz noir regénynek járó Giorgio Scerbaneco – La Stampa díjat ) és a La forza del destino. Werther Dell’Ederával közös graphic novelje Morto due volte címmel jelent meg. Két antológiát is szerkesztett: Città in nero és Delitti in provincia címmel.

Külföldre eladott jogok: Németország – Lübbe Verlag; Portugália – ASA; Spanyolország – Duomo Ediciones; Anglia – Hodder and Stoughton; USA – Pegasus Books.

A Bordelli-sorozat kötetei több mint 250.000 példányban keltek el.

Firenze, 1966 októbere

Félálomban kinyújtotta kezét Elvira meleg teste után, de csak a durva vászonlepedőt tapintotta, s eszébe jutott, hogy a nő elment. Hanyatt fordult, és a sötétséget kezdte bámulni. Egy újabb nő lépett be az életébe és távozott onnan gyorsan, mint egy puskagolyó, amely keresztülfúródik az ember húsán. Talán a neki való nő csak száz év múlva születik meg, vagy már megszületett, leélte az életét és meg is halt. Mindenesetre nem fog vele találkozni.

Valahányszor ismét magára maradt, egy ismeretlen, felfedezésre váró világgal találta magát szemben. Kicsit olyan volt, mint az újjászületés, s a rosszérzés mögött ott bujkált egy kis felszabadultság… Hány óra lehet? A zsalugáter felé sandított, de a rések között még nem látott semmi derengést. Úgy érezte magát, mint aki darabjaira hullott szét. A remény, hogy a kisfiút élve megtalálják, napról napra fogyott. A kis Giacomo öt napja eltűnt a semmiben. Alig töltötte be a tizenhármat, gesztenyebarna haj, barna szem, egy méter negyvenhét centi magas. Nyugodt, tanulós, engedelmes fiú. És ha egyszerűen csak megszökött otthonról? Tizenhárom évesen csinál az ember őrültségeket… Bármit megtett volna, hogy így álljanak a dolgok, de ő maga sem hitt benne egy szikrányit sem. Gyakran beszélgetett róla Pirasszal, ő volt a jobbkeze, de a szárd fiatalember is pesszimista volt. Egyetlen lépést sem haladtak előre, a legcsekélyebb nyomuk sem volt, amin elindulhattak volha… A kapucsengő hallatán összerezzent, eszébe jutott Botta. Hétfő volt. Ex kerítő barátja kicsikart tőle egy ígéretet, hogy elmennek együtt gombászni a dombok közé, Poggio alla Croce fölé. Batta szerint tökéletes a pillanat.

Sok esős nap után volt egy kis napsütés, emelkedett a hőmérséklet. A hétfői nap a legmegfelelőbb, nincsenek kiránduló családocskák, vadász is csak néhány. Bordelli nem volt valami nagy gombarajongó, nem is értett hozzá, és nem is járt soha gombászni. De egy kis séta az erdőben jót fog tenni. Kezdte felőrölni, hogy mindig a kisfiúra gondolt.

Kihempergőzött az ágyból, és kihajolt az ablakon, érezte az arcán a levegő hűvösét. Az ég még sötét volt, a járdán éppen csak egy árnyalakot tudott kivenni.

– Ennio, te vagy az? – kérdezte halkan.

– Nem, a Miklulás…

– Gyere föl, iszunk egy kávét. – Szép halkan becsukta az ablakot, és mezítláb ment ajtót nyitni. Gyorsan felrántotta a nadrágját, hideg vízzel megmosta az arcát, hogy felébredjen. Amikor Botta meglátta, hogy trikóban van, széttárta a karját.

– Felügyelő úr, csak nem azt akarja mondani, hogy még aludt… Már fél hat van…

– Tedd fel a kávét, egy perc és készen vagyok. – Öltözködés címen elővett a szekrényből egy pár régi bakancsot, és Botta után ment a konyhába. Felhajtották a kávét, és már indultak is. A San Ferdinando városrész csendjében a Maggiolino motorja pokoli zajt csapott. A Tasso térre értek, ott balra fordultak. A sötét égbolt alatt a Petrarca sugárút kihalt volt. Elérték a Porta Romanát, és rátértek a Poggio Imperiale sugárútra. A kapaszkodón a Maggiolino úgy bőgött, mint egy harckocsi.

– Ígérj meg nekem valamit, Ennio.

– Mi volna az?

– Ha nem találunk gombát, nem fakadsz sírva.

– Az nem létezik, felügyelő úr, annyit találunk majd, hogy el se bírjuk.

– Tényleg ennyire biztos vagy benne?

– Maga foglalkozzon a saját mesterségével, amihez ért… de bízza rám, amihez nem ért.

– Szeretnék olyan optimista lenni, mint te. – Az eltűnt kisfiúra gondolt, és szinte lelkiismeret-furdalást érzett, hogy mindeközben ő gombászásra fecsérli az idejét. De mit tehetett volna? Most ott ülne a hivatalban, és emésztené magát, miközben a kis Giacomo fényképét nézegeti? Mire volna az jó?

– Vargányát fogunk vacsorázni – jelentette ki Botta magabiztosan. A felügyelő nem válaszolt. Abban a pillanatban nem volt kedve baráti vacsorákhoz, előbb meg akarta találni Giacomo Pellissarit. De most másra kell gondolnia. Úgy érezte, agyának szüksége van a pihenésre. Az, hogy csak úgy jártatja az eszét, sokkal fárasztóbb, mint ha a zsákmány után fut.

Még be volt kapcsolva autójuk reflektora, amikor Poggio alla Crocéba értek, ahol egy nedves fűvel borított tisztáson leparkoltak. A sápadt égbolt olyan volt, mint egy hatalmas tojáshéj. Bordelli felhúzta a bakancsot, és a hidegben elindultak a kapaszkodón. Az ösvény meredek volt, sáros, teli kövekkel. Botta az oldalán himbálózó kosárral haladt előre. Egy perc elteltével mindketten ziháltak, és szájukból páragomolyagok szálltak fel.

A dombok fölött az ég zöldes színűre váltott, az erdei madarak őrült csicsergésbe kezdtek. A levegőben volt némi megrekedt pára, amely rothadó falevelek szagát hozta. Bordelli a félhomályban egy vékony pókhálót látott megcsillanni, amely teli volt apró harmatcseppekkel, eszébe jutott róla egy ’44-es hajnal. Járőrözésből tért vissza éppen, hat embere volt az osztagban, és a homályban észrevett két csillogó harmatcseppet, éppen olyanok voltak, mint itt ezek, egy hosszú, hajszálvékony fonálon függtek, amely két fa között feszült vízszintesen. De az nem pókháló volt. Az a fonál, ha elszakad, egy „balerina” aknát hoz működésbe, egy olyan robbanószerkezetet, amely mielőtt felrobban, derékmagasságig felrepül. Több társát is látta meghalni ezek miatt a játékszerek miatt, úgy, hogy a szilánkok összezúzták a hasukat.

– Erre, felügyelő úr – súgta Botta, mintha valaki meghallhatná őket. Letértek az ösvényről, bevették magukat az erdőbe, a vékonyabb fák törzsébe kapaszkodva másztak fölfelé a meredeken. Bordelli a gesztenyefák koronája közül előbukkanó eget szemlélte. Mindig erős mélabú lett úrrá rajta a hajnal látványára, minden különösebb ok nélkül. A háború idején majdnem mindennap láthatta a napfölkeltét, és mindannyiszor arra gondolt, lehet, hogy ez lesz az utolsó.

Az ég violaszínű lett, aztán narancssárga, és nemsokkal utána kivilágosodott. Botta a talajt fürkészte, hirtelen irányváltásokat tett, minta egy nem létező ösvényt követne. Egyszer csak megállt, hogy mutasson valamit. A ködfoszlányok között néhány vaddisznó menekült csendben a dombtető felé, bundájukból gőzgomolyok szálltak fel. Annak, aki gyakran jár az erdőben, nincs ebben semmi különös, de a felügyelő úgy érezte, gyermeki izgalom tölti el. Csak amikor járőrözni volt a dombok között, akkor sikerült megpillantania a fák között egy-egy vadat, és mindannyiszor előreszegezte a géppisztolyát, és a torkában dobogott a szíve. Most viszont gyönyörködhetett a látványban.

Folytatták az utat felfelé. Botta nem lassított, sőt, olykor inkább úgy tűnt, mintha rákapcsolna. A felügyelő érezte, hogy erősen dobog a szíve, és a lábai is elfáradtak. Az ötvenhat esztendő és a cigaretta éreztette a hatását. Bezzeg a San Marco idejében huszonöt kilométert is megtett egy nap, megpakolt hátizsákkal, teljes fegyverzetben… De miért kell őneki mindig arra a mocskos háborúra gondolnia? Nem élvezhetné nyugodtan ezt a sétát?

Botta időnként lehajolt, hogy közelről megvizsgáljon néhány különös gombát, volt köztük pár vékony, fehéres színű, míg mások sötétek voltak és pöffetegszerűek, megint mások nagyon törékenyek, és bosszús képpel a tudományos vagy a közönséges nevüket mormolta. De ott hagyta őket, és ment tovább fölfelé.

– Miért nem szeded le? Mérgező? – kérdezte Bordelli a háta mögül. Botta csak rázta a fejét.

– Vagy vargánya, vagy semmi – jelentette ki fensőbbséggel, és újra némaságba burkolózott. Majd hirtelen megállt, és tágra meresztette a szemét.

– Mi az? – kérdezte Bordelli aggódón. Botta kikerekedett szemmel nézett rá.

– Nem fogja elhinni, felügyelő úr… de én megérzem a vargányát, nekem nem kell végigkutatnom az egész erdőt érte.

– Légy nyugodt, ismerek egy jó pszichiátert – felelte Bordelli.

– Persze, nem hisz nekem.

– Minden erőmmel azon vagyok.

– Tessék… – szólalt meg Botta átszellemülten.

– Mi az?

– A gombák odafent vannak – a domtető felé mutatott, és egy pillanattal később nagy sebesen már indult is. A felügyelő előre engedte, nem bírta már tartani a tempót. A lábában érezte a tegnap esti vacsorát, amit Cesare vendéglőjében fogyasztott el: pappardelle tészta vadasmártással, vékony sült karajszeletek burgonyával, hozzá Totò pugliai bora. Látta, hogy Botta eltűnik a gesztenyefák sötét törzsei mögött. Kapaszkodott tovább felfelé, már folyt róla a víz az erőfeszítéstől. Negyedóra múlva kijutott egy széles ösvényre, és megállt.

– Ennio, itt vagy?

– Itt vagyok, felügyelő úr – hallatszott Botta hangjának susogása. A felügyelő úgy ötven méternyire, még magasabban pillantotta meg, amint lehajol az erdő sűrűjében. Elindult hát, és utolérte.

– Vigyázzon, le ne tapossa őket – figyelmeztette Botta aggódva. Térdepelt, és egy közönséges szőrecsettel óvatosan tisztogatta a jókora vargányákat. Tucatjával volt körülötte.

– Ezek szerint tényleg megérzed őket… – állapította meg Bordelli őszinte meglepetéssel.

– Mikor beszéltem én a levegőbe, felügyelő úr? – Ennio komoly volt, koncentrált. Tovább tisztogatta a gombákat olyan mozdulatokkal, melyeket mintha valami ősi vallás ihletett volna. Bordelli kénytelen volt kivárni, míg Botta befejezi munkáját, leült hát egy kőre. Tekintete a gesztenyefák törzsei közt cikázott, hátha megleshetne egy vadat. Az egyetlen mozgás a hulló falaveleké volt. Egyszer csak leszakadtak az ágról, majd lebegve földet értek, tudtukon kívül a híres verset idézték. Ebben a csendes békességben a felügyelő gondolatai ismét visszatértek Giacomo Pellissarihoz, a fiú kétségbeesett szüleihez, a Pirasszal folytatott hosszú beszélgetésekhez… Lehetséges volna, hogy egy kisfiú így felszívódjon a semmiben?

– Legalább két kiló – szólalt meg Botta, a teli kosarat méricskélve. Olyan mosoly terült szét az arcán, mint aki csatát nyert.

– Őszinte csodálatom – sóhajtotta a felügyelő, miközben talpra állt.

– Tegyünk még egy kört – ismét elindultak fölfelé, bokáig gázoltak a holt levelek között, miközben a rigók a fák ágai közt sürögtek. Csendben haladtak, egymás után. Természetesen Botta ment elöl.

– Ennio, kérdezhetek tőled valamit?

– Halljuk.

– Mit csinálsz mostanában, miből élsz?

– Az ember kérdezi vagy a rendőrfelügyelő?

– Az ember.

– Azt csinálom, amit mindig is csináltam.

– Lopás, csalás?

– Milyen ronda szavak…

– Nem tudok rá jobbat.

– Mondjuk, a jóléti javak újrafelosztásának politikáját ültetem a gyakorlatba addig is, míg becsületes törvények nem születnek.

– Meg vagyok hatva…

– Idefönt annyi könnyet hullat, amennyit akar, nem mondom el sekinek – válaszolt Botta, miközben tovább fürkészte a talajt.

– Miért nem végzel valami normális munkát, Ennio? A te érdekedben mondom. Törvényen kívüliként mindig rosszul jártál, a végén mindig bajba kerülsz.

– Börtönbe nem kerülök többet, felügyelő úr.

– Lehetnél, mondjuk, szakács…

– Hát, nincs kizárva, hogy előbb vagy utóbb nyitok egy vendéglőt.

– Miből?

– Ha most bejön egy bizonyos üzlet… – Ennio hirtelen elhallgatott, majd hosszan felnyögött, és széttárta a karját.

– Rosszul vagy? – kérdezte Bordelli.

– Ide nézzen, felügyelő úr… A szezon első császárgombája – sóhajtott fel Botta, elragadtatva. A levelek alól egy majdnem teljesen narancssárga gömböcske bukkant elő.

– Hogy oda ne rohanjak – summázta Bordelli.

– Maga ezt nem értheti, felügyelő úr. Olyan ez, mint amikor az ember először csókol meg egy nőt.

– Nem tudod te, mit beszélsz.

– Gyönyörűség – suttogta Ennio, miközben finoman leszedte a gombát.

– Nem arról volt szó, hogy vargányát keresel?

– Lennie kell itt még többnek is – mondta Botta, meg sem hallva a felügyelőt. Kendőbe csavarta a császárgombát és betette a zsebébe, majd átvizsgálta a környező terepet. Még hatot talált. Nagyon elégedett volt.

– Mára ennyi elég, ne legyünk telhetetlenek – mondta. Bordelli ránézett az órájára, még kilenc sem volt.

– Nagyon kellemes idefönt, valóságos csoda – sóhajtott fel, miközben tekintetét körbejártatta. Egy pillanattal később megcsúszott egy nagy kövön, és fenékre esett. Keservesen tápászkodott fel, s elengedte a füle mellett Botta nevetését. Összesározta a nadrágját, a füle zúgott a rázkódástól.

– A kurva… – morogta, miközben a nedves faleveleket sepergette magáról.

– Sosem szabad hangosan kimondanunk, ha jól érezzük magunkat, felügyelő úr. Az ördög nem tud olvasni a gondolatainkban, de jól érti a szavakat.

– Az apácáktól tanultad?

– Sza van dir, felügyelő úr – válaszolta Botta, akire a marseilles-i börtönben ráragadt pár francia szó.

Gyalogoltak tovább az ösvényen, gesztenyés és tölgyes erdőrészeken haladtak át, útjukat különös madárhangok kísérték meg a szél susogása, amely fuvallatszerűen behatolt az ágak közé. Megint láttak állatokat a bokrok menedékében, és időnként elhaladtak egy-egy régi szénégetőboksa mellett, körülötte még feketéllett a föld. Bordelli fejében régi emlékek kergetőztek, kuszán, összevissza. Gyerekkori emlékek, háborús emlékek, valamikori, immár arc nélküli szerelmeinek emléke. De minden gondolata mögül az eltűnt kisfiú rejtélye bukkant elő. Már kezdte azt gondolni, hogy a marslakók rabolták el…

Andrea Vitali

Galeotto fu il collier
[Galeottónk volt a nyakék]

Milano / Garzanti 2012

Lidio Cerevelli számára ideje volna már feleséget találni… kár, hogy nincs valami nagy kedve a nősüléshez. Egy gyönyörű tóparti éjszakán Lidio inkább az elbűvölő és minden gátlástól mentes Helga nagylelkű társaságát választja.

Lidio szigorú édesanyjának, Liricának, az építőiparban érdekelt ügyes és gazdag üzletasszonynak viszont egészen más tervei vannak. Fiának egy minden szempontból megfelelő feleségre van szüksége. Olyanra, mint például Eugenio Cerretti professzor úr lánya, Eufemia, nagyszerű parti, igaz, van egy aprócska hibája: olyan csúf, hogy rá se lehet nézni.

A helyzet bonyolódik, amikor Lidio egy felújítási munka előtti helyszínbejáráson az egyik főfalban maréknyi aranypénzt talál, melyet nem tudni, ki és mikor rejtett el oda.

Egy ilyen kincs Lidio álmait akár valóra is válthatja… vagy éppenséggel egy halom bajt hozhat a nyakára.

Ismét rejtélyes cselszövések, piszkos ügyletek és elképzelhetetlen titkok rejlenek Bellano látszólag nyugodt mindennapjai mögött.

Andrea Vitali – 1956-ban született a Comói-tó keleti partján fekvő Bellanóban, ahol háziorvosként dolgozik. A Garzanti Kiadónál jelentek meg művei, az Una finestra vistalago (2003, Grinzane Cavour díj 2004-ben elbeszélő irodalom kategóriában és Bruno Gioffrè irodalmi díj 2004-ben), Un amore di zitella (2004), La signorina Tecla Manzi (2004, Dessì díj), La figlia del podestà (205, Bancarella díj 2006-ban), Il procuratore (2006, fiatal regényírók Montblanc díja még 1990-ben), Olive comprese (2006), Il segretario di Ortelia (2007), La modista (2008, Ernest Hemingway díj), Dopo lunga e penosa malattia (2008), Almeno il Cappello (2009), Pianoforte vendesi (2009), La Mamma del Sole (2010), Il meccanico Landru (2010), La leggenda del morto contento (2011), Zia Antonia sapeva di menta (2011).

2008-ban életművéért Boccaccio díjat kapott.

Vitali művei külföli kiadóknál: Franciaország – Buchet-Chastel; Németország – Piper Verlag; Görögország – Modern Times; Hollandia – Serena Libri; Japán – C-Light Books; Dél-Korea Indebook; Portugállia – Porto Editoria; Románia – Historia and Corint; Szerbia – Evro-Giunti Publishers; Spanyolország – Roca Editorial.

Vitali művei összességében több mint kétmillió példányban keltek el.

Lidio Cerevelli rendes tag volt az első, aki fölállt, hogy megnézze, mi folyik odakint, a Verdi téren, a Cantoni pamutfeldolgozó üzemi menzájának kapuja előtt, ugyanis a mondott cég volt szíves ezt a helyiséget az estély céljaira a kör rendelkezésére bocsátani. Este kilenc felé járt az idő. Már vagy tíz perce mintha dörömbölnének a kapun, ezenkívül kiabálás zaja is felhallatszott a terembe, ahol a tagok nagy része még csak az előételt kóstolgatta. Végül aztán az elnök, a hetven éves, köszvénnyel küszködő Agnisio Penna lovag a botja után nyúlt, hogy felálljon, s megnézze, mi történik.

– Maradjon csak – szólalt meg Cerevelli –, majd én megyek – ajánlkozott abban a reményben, hogy valami felkelés tört ki, és így azonnal elhagyhatja ezt a köszvényes vénekből űlló kompániát, akik mellett ült.

Ő volt a legfiatalabb, életében sem járt még egy vitorlás fedélzetén, és nem is kívánkozott oda, ugyanis félt a tó vizétől és annak változékony kedélyétől. Tagsági igazolványa volt a Vitorlás Körbe, miképpen tagja volt az Amatőr Színkörnek, a Kirándulók Klubjának, a Zenebarátok Egyesületének, a Polisportiva Virtus Egyletnek és természetesen a Pártnak is, és még további egyesületeknek: minden esetben az anyai akaratnak engedelmeskedve. Ugyanez az akarat követelte meg tőle, hogy részt vegyen a banketten.

– Reprezentáció – magyarázta az asszony: ha éppen azokban a napokban nem támadt volna fel újra a vastagbélgyulladása, maga is elmenne.

– Elengedhetetlen a jövőd szempontjából.

Öt perccel később visszament a terembe, immár egy megbízatással, szeme csillogott, ugyanis a nyáresti félhomály ellenére sikerült megpillantania a kapu előtt tolongó öt svájci leányzó egyikének nagyszerű melleit.

Agnisio elnök-lovag, miután a Cerevelli által közvetített üzenetet meghallgatta, magához intette Percottola elnökhelyettest és Ruminati titkár urat. Megosztotta velük az értesülést, és kikérte véleményüket. Végül minden egyéb érv fölött győzedelmeskedett a kötelező vedégszeretet.

– Külföldi vendégek – tájékoztatta az asztaltársaságot – arra kérnek bennünket, hogy osztozhassanak ünnepségünk örömében.

Kisvártatva a kilenc vendég bebocsátást nyert, és még a leginkább ágálló tagok dörmögése is békében elcsendesült.

Így történt, hogy Lidio Cerevelli megismerkedett a Zürichből érkezett svájci leánnyal, Helga Ritterrel. Az öt lány közül abban a pillantban ő volt a legrészegebb.

A karjába csimpaszkodott, úgy vitette magát, és az asztalnál melléje ült. Attól kezdve a fiatalember egyebet sem tett, mint tekintetével a lány fenomenális dekoltázsában kutakodott. Az első fogás, egy jelentéktelen és valójában főtlen rizottó úgy úszott el az orra előtt, hogy észre sem vette. Megpróbált valahogyan beszélgetésbe elegyedni a lánnyal, miközben az egyre csak töltötte magának a bort, minden jel szerint a fehéret kedvelte. A második fogásból, amely egy haltál volt, háromféle hallal, úgy mint marinírozott fattyúhering, vándor maréna és csuka, Lidio ez utóbbiból csipegetett. Nem is rossz. Többet is evett volna belőle, ha egy bizonyos ponton a zenészek megérkezése – akiknek az lett volna a feladatuk, hogy emeljék a vacsora utáni hangulatot – nem váltott volna ki Helgából ujjongó lelkesedést. Tapsikolt, s aztán Lidio fülébe súgva arra kérte, hogy együtt nyissák meg a táncot. Cerevelli nyelt egyet: a lány, hogy még nagyobb nyomatékot adjon kérésének, nyelve hegyével nedves nyomot hagyott a fülcimpáján.

– Majd utána – felelte nagy nehezen.

A program kőbe vésett törvény volt, a zene a desszert után következhetett. Ekkor Helga az asztalterítő fedezékében a fiatalember combjára tette kezét, és fölkúszott vele egészen a sliccéig.

– Meg kell kérdeznem – hebegte amaz lángoló fülekkel.

Agnisio lovag erre a második kérésre is igent mondott – neki is tetszettek a cicik –, és még csak ki sem kérte a többiek véleményét. Így aztán amikor a kis zenekar a vártnál előbb rázendített, Percottola elnökhelyettes úr, aki már egy jó ideje szerette volna kiütni a dagadt lovagot az elnöki székből, felállt, és tüntetőleg távozott. Senki sem követte. Ám valóságos exodus vette kezdetét, midőn felszolgálták és elfogyasztották a desszertet, és a négy férfivendég közül kettő, a zenészekkel folytatott rövid egyezkedés utánl, úgy, hogy valamit az egyik muzsikus zsebébe is csúsztattak, nyilvánvalóan pénzt, magukhoz vették az egyik szaxofont és a tangóharmonikát, és eszeveszett ritmusban rázendítettek. Elsőként egy bizonyos Fiorella Vastità távozott sértetten, önjelölt operaénekesnő, amúgy szobalány a Meridiana szállóban, akinek megígérték, igaz, csak futólag, hogy egy mazurka és egy valcer között megrezegtetheti hangszálait. Őt követte Introzziék egész társasága, a mérnök úr, a felesége és két vénkisasszony sógornője. Rögtön utánuk De Mascenti járásbírósági írnok távozott, akit a Ficcadenti kisasszonyok követtek a hasonló nevű kitüntetett cégtől; majd a nyugdíjas rajztanár, Parolati és Serrarola asszony, férjét karon fogva, mivel azon legyőzhetetlen remegés lett úrrá, és már-már megtántorodott, és úgy reszketett a feje, mintha örök egyet nem értésben volna mindennel és mindenkivel. A társaságnak csaknem a fele hazament Agnisio elnök huncut tekintetének kíséretében, aki gondolatban amúgy is egyenként elküldte valamennyiüket az anyjuk valagába: a táncoló öt leányzó hullámzó melleinek látványa bármilyen áldozatot megért. A tánc gimnasztikája hozzásegítette Helgát, hogy szervezete elégesse a benyakalt bor nagy részét. Ugyanakkor fel is hevítette. Egyszerre csak azt mondta Cerevellinek, aki az időérzékét is elveszítette, hogy szüksége volna egy pohárka friss levegőre.

– Velem jössz?

– Bárhová – hangzott Lidio önkéntelen válasza.

Kimentek. Elindultak a Puncia park felé. A tó vize láttán, melynek felszínét éppen csak megborzolta egy hullám, s aztán halkan el is enyészett, miközben partot ért, a lánynak támadt egy ötlete: megfürdik. Ráadásul majdnem telihold volt!

Cerevelli elborzadt.

– Te is – invitálta Helga.

– Nem őrültem meg!

Alighogy megszületett agyában az ötlet, a lány már oda is szaladt a parthoz, ledobta blúzát, szoknyáját, s mivel alsónemű nem volt rajta, anyaszült meztelenül vetette magát a tó vizébe.

Lidio úgy érezte, nem mondhat nemet.

Hát elveszíthetné ezt a kihívást, ezt az arcot, őt magát, a melleit, azokat a fenékcimpákat, melyek úgy villantak fel előtte, mint két gömbölyű újkrumpli?

Helga egyre csak szólongatta: – Livio! – de nem nagyon törődöt vele. Cerevelli levetkőzött. Csak hosszú szárú gatyáját hagyta magán, és belecsobbant a vízbe. Két karcsapás, vigyázva, hogy ott legyen, ahol kell. A parttól másfél méternyire várta be a lányt, és aztán úgy keltek ki a habokból, futott át Cerevelli agyán a fellengzős gondolat, mint két antik istenség.

– Hűvös van – jegyezte meg.

Libabőrös volt a hidegtől, Helga bezzeg nem.

– Majd én felmelegítelek – biztatta.

És ekkor, tessék, amit el sem tudott képzelni, megtörtént.

Olyan szeretkezés, hogy beleborzongott. Mintha a világ megszűnt volna létezni, mintha senki meg nem láthatta volna őket, nem riaszthatta volna a csendőröket, nem csinálhatott volna botrányt…

Utána, még valóságos extázisban, szétvetett karral, tekintetét a sötét égboltra szegezve Cerevelli azon elmélkedett, hogy aznap este az élet aperitiffel kínálta meg: csak rajta múlik, hogy folytatja-e a menüt.

Remek!

Időközben a pamutfeldolgozó ebédlőterme kiürült, a bankettnek vége lett, a villanyokat eloltották. Még a svájci lány barátai is…

– Raus!

Lidio szentségelt, a lány viszont nevetett.

– Nálad aludni – indítványozta.

Persze, jó is lenne…

– Lehetetlen – válaszolta bosszúsan.

– Warum?

Miért? Talán nős?

– Még ha nős volnék!

Rosszabb: még mindig az anyukájával él.

Testi in italiano

Giuseppe Lupo

L’ultima sposa di Palmira
[Az utolsó palmirai menyasszony]

Venezia / Marsilio 2011

23 novembre 1980: un terremoto di proporzioni devastanti colpisce le zone dell’Italia meridionale e provoca morti, dispersi e senzatetto. Un’antropologa milanese si precipita a Palmira, minuscolo centro abitato che ha la particolarità di non figurare sulle carte geografiche. Trova macerie, strade e ferrovie interrotte, dighe e ponti crollati, abitazioni rase al suolo, famiglie distrutte. Solo una falegnameria è rimasta in piedi e mastro Gerusalemme fabbrica il mobilio per l’ultima sposa. Sulle ante degli armadi sta disegnando le leggende che si tramandano, sogni, piccole epopee, miracoli avvenuti in un luogo dove convivono cristiani, ebrei e musulmani. I pannelli dei mobili sono l’unica testimonianza che Palmira sia esistita e attraverso di essi si compie il prodigio di restituire alla memoria i segni di una civiltà distrutta, facendo rivivere nel legno le imprese di Patriarca Maggiore, il fondatore, e dei suoi discendenti, fino all’apocalisse del terremoto, che ha trasformato il paese in un presepe di morti. Con una lingua onirica e affabulata, il romanzo affronta i grandi archetipi della vita e della solitudine, della maternità e dell’utopia. E nel ripercorrere l’idea di una letteratura che esorcizza il senso della fine, parla di un Sud immaginario e favolistico.

Giuseppe Lupo è nato in Lucania (Atella, 1963) e vive in Lombardia dove insegna letteratura italiana contemporanea presso l’Università Cattolica di Milano e di Brescia. Dopo i romanzi L’americano di Celenne (2000, Premio Giuseppe Berto, Premio Mondello, Prix du premier roman), Ballo ad Agropinto (2004), La carovana Zanardelli (2008, Premio Grinzane Cavour-Fondazione Carical, Premio Carlo Levi), nel 2011 ha vinto il Premio Selezione Campiello con L’ultima sposa di Palmira (vincitore anche del Premio Vittorini).

2.

Storia del fondatore di Palmira

Nessuno ha mai conosciuto il giorno in cui Patriarca Maggiore era arrivato da oriente sotto la collina di Trivento con una quindicina di carri pieni di mobili, materassi e corredi, e aveva tracciato sul versante mancino del fiume Levata le linee di un villaggio. Prima aveva costruito una stanza di calce e mattoni per sé e la moglie Albina, poi aveva aggiunto un muro perimetrale di tufo, lo aveva fortificato con una fila di querce e ricavato l’orto dove piantare alberi da frutta, cespugli di finocchi, siepi di ceci, lenticchie e fagioli. Di fianco al muro aveva innalzato altre abitazioní, una per ogni figlio, complete di pergolato, cantina e un corridoio sotterraneo che sbucava al fiume. Così era nata Palmira: un agglomerato di stanze, archi e gradini, disposto a chiocciola intorno al letto del fondatore che aveva voluto intitolare a una donna il luogo dove fermarsi a vivere per sempre, la prima donna fra le tante conosciute al mondo, morta in tenera età, che non si era mai rassegnato a dimenticare.

Dove avesse trovato le risorse per quella proprietà, anche questo non è dato saperlo. Quel che è certo è che Patriarca, finché era giovane, cavalcava cammelli anziché cavalli e aveva praticato una sfilza di mestieri (era stato scalpellino, falegname, sensale, guidatore di birocci, cardatore di lana, castratore di maiali e agnelli, mugnaio, scaricatore di pietre, venditore di tessuti, boscaiolo) e accumulato una tale ricchezza da doverla nascondere nei magazzini, dove nemmeno ai maggiordomi anziani era consentito mettere il naso.

Quando si era stabilito a Palmira Patriarca aveva sessant’anni e pretendeva che la moglie Albina continuasse a dargli eredi. Ma Albina era morta con un’infezíone da cibo sporco e lui aveva sposato in seconde nozze Aldamuvena, una delle cinque cameriere aragonesi al suo servizio, barattate a Napoli in cambio di un diamante trovato in Indía, durante un viaggio in cerca di seta.

Dopo aver partorìto sette volte Aldamuvena si era consumata di febbre malarica e Patriarca dovette scegliere Venanzia, un’altra cameriera, che non ebbe sorte diversa. Cosí fu anche per Cantabria e Zamorana, la terza e la quarta delle sorelle aragonesi: si maritavano con il fondatore di Palmira, generavano figli e si spegnevano di malattie indecifrabili.

Questa catena di nascite e di lutti accrebbe le voci sulla virilità di Patriarca Maggiore, capace di dare la vita e la morte nel medesimo istante. I medici, nel visitarlo, lo trovavano sempre in perfetta salute e a chiunque disapprovasse l’abitudine di contornarsi di giovani donne rispondevano che tipi come lui appartenevano a una razza in via di estinzione.

I figli di Patriarca, senza contare gli aborti naturali e i settimini che non avevano superato il primo anno di vita, ammontavano in tutto a quaranta: ventotto maschi e dodici femmine, che a loro volta procrearono in abbondanza come il padre, tanto che nel giro di un secolo, da un’intermínabile serie di incesti e di accoppiamenti con forestieri, la stirpe dei Maggiore si fece di mille nomi. Palmira era diventata più che un fazzoletto di tetti e orti: si era popolata di fabbri, falegnami, sarti, calzolai, allevatori di vacche e pecore, mercanti, sagrestani, predicatori di quaresime e suore di carità. Una ragnatela di parentele allargate, cugini con fratelli, zii con nipoti, bisnonni con neonatí, riempiva di voci le strade e copriva il raglio degli asini con antiche nostalgie musicalí.

L’abitazíone di Patriarca sovrastava tutte le altre ed era visitata notte e giorno da sconosciuti: senza il suo consenso non si stringevano matrimoni, non si contrattavano affitti, né si concludevano compravendite di bestiame e terreni. Nessuno affrontava viaggi per le terre d’oltremare o partiva a caccia di fortuna o andava in guerra senza farsi battezzare dal suo bastone con il pomello d’argento.

Patriarca Maggiore aveva toccato novant’anní e si preparava al matrimonio di Benedetto, l’ultimo dei figli di Apollonio, il suo preferito nell’esercito dei discendenti. Era stato lui stesso a Procurargli in sposa Maria Litòskaja, la primogenita di Costantíno l’Ungaro, uno zingaro furbo e litigioso che mercanteggiava cavalli nelle fiere del Bradano. L’aveva adocchiata durante una trasferta per affari, in una giornata di temporali che aveva costretto animali e carrozze a ripararsi nel chiostro di una taverna. Costantíno l’Ungaro sostava in mezzo a una tribù di parenti che suonavano organetti e mangiavano carrube, e Patriarca aveva ammirato una ragazza. ballare con un nastrino bianco nei capelli, al centro di un giardino sotto l’acqua. Poteva avere quindici anni: la sposa giusta per il nipote. Aveva chiamato Costantino l’Ungaro e si era appartato con lui. Nessuno sa cosa si siano detti, nemmeno Nuvia Cristiana, l’unica superstìte delle cinque sorelle aragonesi che non si capisce come, pur coricandosi con Patriarca, era riuscita a evitare gravidanze.

La data delle nozze venne fissata all’ottava di Pasqua. Fu stilata la lista degli invitati e intonacata a nuovo Masseria Boccadilupo, un immenso casone sulla collina di Trivento, dove si sarebbe tenuto il banchetto. Nel frattempo, già prima di Natale erano arrivati in paese i parenti di Maria Litòskaja. Le due famiglie ebbero un inverno per conoscersi. Sospesi gli affari, Patriarca e Costantino si davano appuntamento negli orti a occidente, in mezzo ai filari di ceci e lenticchie. Uno ascoltava i racconti dell’altro, pensando che mancava davvero poco alla fioritura dei biancospini.

Per il pranzo nuziale i figli di Patriarca procurarono venti agnelli e quindici maiali, cento chili di frutta, mezzo quintale di farina e trenta dozzine di uova. Le nuore impiegarono una settimana per mettersi d’accordo sulle pietanze. Poi furono contattati i suonatori di Avigliano e Patriarca Maggiore, in onore degli ospiti, concordò con loro un repertorio di madrigali dal sapore d’oriente.

Il giorno del festino Apollonio Maggiore si svegliò con il sole ancora dietro le montagne e andò a salutare il padre. Lo trovò a letto con forti dolori alle ossa: questo seppe dirgli Nuvia Cristiana, che da quando si era scoperta sterile dormiva separata dal marito, in una stanza addobbata di mantovane colorate dai tramonti. Patriarca invece era morto già da parecchie ore, anche se in volto conservava il sorriso del sonno leggero.

Apollonio conosceva così bene il carattere del padre da sapere per filo e per segno come comportarsi. Uscì dalla stanza, chiuse a chiave la porta e convocò a quattr’occhi i fratelli. Di comune accordo decisero di non rivelare a nessuno la verità. Nuvia Cristiana e il resto della famiglia, mogli, figli, nipoti e maggiordomi, seppero che durante la notte Patriarca aveva sofferto di attacchi reumatici e non poteva prendere freddo.

Le donne continuarono a imbellettarsi con creme e borotalco come se niente fosse accaduto, gli stallieri a lustrare carrozze e cavalli, la servitù a spolverare le livree prima di trasferirsi a Masseria Boccadilupo con i bauli di piatti, bicchieri e perfino un orologio a cucù che doveva segnare il tempo delle danze.

A mezzogiorno la figlia di Costantino l’Ungaro salì in groppa a una giumenta bianca e attraversò le vie di Palmira seguita da un corteo di birocci e da una processione di ragazzi sui trampoli. Passò e ripassò almeno una decina di volte davanti alla casa del fondatore, ornata da cestini fiorati e trecce di confetti, fece inchini a preti e suore, e appena la gente si convinse che non esisteva una sposa migliore per il nipote prediletto di Patriarca Maggiore, parenti, amici e orchestrali raggiunsero Masseria Boccadilupo e avviarono il pranzo accompagnati da trombe e tamburelli. Se si escludono Patriarca e le mogli già morte, nella rnasseria non mancavano nemmeno i canarini che Nuvia Cristiana addestrava in una voliera d’oro.

I camerieri avevano apparecchiato una grande tavolata fra gli specchi del piano superiore e Costantino l’Ungaro era così impressionato nel vedere i vassoi andare e venire lungo i tappeti della sala da pranzo che, dopo quel festino, pare non abbia toccato cibo per una settimana. Tra un piatto e l’altro, ogni volta che il cucù suonava, gli orchestrali inauguravano una corale di mandolini e la stanza si riempiva di ballerini. Finito il primo giro, stremati, gli invitati si distendevano sulle brande o, secondo il grado di parentela, sui paglierícci per i muli. Affla fine della festa, dodici ore dopo la prima portata, soltanto i ventotto figli maschi di Patriarca sedevano ancora a tavola a mangiare peperoni cruschi e a darsi pacche sulle spalle.

Nel pomeriggio del secondo giorno iniziò a piovere e quello fu il momento che tutti aspettavano per brindare alla fortuna della nuova coppia. Gli sposi distribuirono i confetti e partirono per le terre della marina con un calesse infiocchettato da merletti di fiandra.

Il cielo era ancora luminoso e forse prometteva neve mentre i Maggiore fecero ritorno a Palmira. Prima di entrare nella stanza da letto del padre, Apollonio chiamò di nuovo i fratelli e vietò di informare le rispettive famiglie fin quando si fosse trattenuta ín paese l’intera tribù degli Ungaro. Ottenuto il giuramento, aprì la porta: il letto era vuoto, trapunte e lenzuola ben piegate. Mancavano l’abito che Patriarca s’era fatto cucire per la festa, le scarpe, il cappotto, il cappello, il bastone di bambù e i sigari. 1 figli, non trovando il cadavere, non celebrarono nessun funerale, temendo che qualcuno l’avesse trafugato per chiedere il riscatto.

Il mese successivo gli sposi tornarono dal viaggio di nozze e riferirono che durante la traversata dell’Adriatico, sul vapore diretto a Durazzo, Patriarca aveva bussato alla porta della loro cabina. Indossava l’abito da cerimonia, era ringiovanito di almeno vent’anni e si scusava di non essere stato insieme a loro il giorno delle nozze.

Il nipote ancora non lo sapeva, ma era bastato che gli occhi del nonno incrociassero i suoi e quelli spauriti di sua moglie per generare nel ventre di Maria Litòskaja

una nuova vita.

La notizia non fece che ingigantire il mistero sul conto di Patriarca. La data del suo compleanno fu rispettata come la festa patronale, si celebravano messe in gregoriano, si organizzavano cacce alla lepre, lotterie con premi in denaro, campionati di corse sui trampofi, tornei di tressette. Con il suo nome furono battezzati decine e decine di bimbi tanto che l’impiegato dell’anagrafe, per distinguere il ceppo di appartenenza, escogitò il sistema di aggiungere a piacimento cognomi pescati nella fantasia. Cosí, dall’albero dei Maggiore, scaturirono tutte le famiglie dì Palmíra: i Madrero, i Conessa, i Morgante, gli Schio, gli Amatrone, i Masiello, gli Sponsale, i Damiero, i Contrero, i Guardascione, i Varrasco, gli Affido, i Nigro, i Madonto, gli Aragno.

Rimaneva soltanto un enigma: per quanto i figli e i nipoti avessero impiegato anni e anni a rintracciarla, interpellando finanche gli indovini del rione Turco, la salma di Patriarca non fu mai trovata.

Marco Malvaldi

Odore di chiuso
[Dohos levegő]

Palermo / Sellerio 2011

San Carlo, Maremma toscana. Il conte Alinaro Bonaiuti ha invitato nel suo maniero degli ospiti per la battuta di caccia del fine settimana; tra questi, c’è il noto gourmet Pellegrino Artusi. La prima sera del week-end, a cena, il padrone di casa è di umore allegro. Accenna ad una grossa vincita ai cavalli, quindi invita gli ospiti nella sala da fumo dove brinderanno alla vincita. Poi, scusandosi, spiega di non poter bere champagne per i suoi problemi di stomaco, e ripiega sul suo solito Porto. Durante la notte si sente male.

Questa volta Malvaldi si cimenta con un giallo di impianto classico - l’ambientazione ottocentesca, il castello, i delitti, la nobiltà decaduta, il maggiordomo - illuminato però dalla presenza di Artusi, il grande gastronomo che con la sua Scienza in cucina e l’arte di mangiar bene dette dignità alle pietanze di tutti i giorni. Sarà proprio Pellegrino - studioso di storia naturale oltre che letterato - a trovare con il suo acume e la sua curiosità la chiave per arrivare alla verità, mentre Malvaldi - lasciati per il momento i quattro vecchietti del BarLume - ci consegna il magnifico ritratto di un italiano memorabile che si muove a suo agio in mezzo a personaggi di invenzione.

Marco Malvaldi, nato a Pisa nel 1974, ha scritto tre romanzi ambientati in un paese della costa di Livorno, protagonisti quattro vecchietti detective: La briscola in cinque (17 edizioni), Il gioco delle tre carte (9 edizioni, finalista al Premio Bancarella e al Premio Chianti 2009) e Il re dei giochi, da mesi in testa alle classifiche di narrativa italiana e che hanno venduto complessivamente oltre 150.000 copie.

Inizio

L’aspetto della collina di San Carlo dipende principalmente dall’ora della giornata.

Di mattina, il sole si alza alle spalle del colle; e poiché il castello è stato costruito un po’ sotto la sommità, i suoi raggi diretti non arrivano a penetrare nelle finestre delle camere dove riposano il settimo barone di Roccapendente, i suoi familiari e i suoi (solitamente molti) ospiti, che così possono tranquillamente dormire fino a tardi.

Nel primo pomeriggio, i raggi solari puntano impietosamente sul castello, sui suoi giardini e sulla tenuta circostante, e costringono chiunque si trovi fuori a sopportare una calura micidiale, resa ancora più spietata dall’umidità delle vicine paludi; ma, a quell’ora, il barone e i suoi familiari solitamente si trovano all’interno del castello, nelle cui stanzone dai soffitti a volta si gode una frescura piacevole e confortante, che aiuta le menti a concentrarsi nel gioco delle carte, nella lettura e nel ricamo di difficili intarsi. Fuori, sotto il sole che picchia, rimangono solo i braccianti, il fattore e gli addetti alle stalle e al giardino, che d’altronde al caldo ci sono abituati.

I signori del castello escono di solito solo verso le sei di sera, quando la terra si è stancata di tutto quel sole ed ha cominciato a volgere le spalle all’astro. Ed anche questa sera, alle sei in punto, il barone e tutti i suoi condòmini sono usciti in giardino, ad aspettare il secondo degli ospiti invitati per allietare la battuta di caccia del fine settimana. Il primo ospite, il signor Ciceri, che nel proprio biglietto da visita si presentava come «dagherrotipista-fotografo d’ambiente», era arrivato nel pomeriggio, accolto da una educata indifferenza.

La seconda persona in arrivo è invece famosa, e di un certo riguardo, per cui l’attesa è abbastanza febbrile; in fondo i residenti, pur essendo nella quasi totalità degli strusciamuri che non avevano fatto un’ora di lavoro onesto in tutta la loro vita, sono stati costretti dal caldo inumano a una giornata di totale immobilità al fresco degli stanzoni, e adesso sono ancora più annoiati del solito. Per cui, l’arrivo dell’ospite è l’autentico evento clou della giornata, e gli occupanti passeggiano quindi nel giardino a coppie e terzetti, scambiandosi ipotesi sul personaggio con l’orecchio attento a ogni possibile rumore di ruote e di cavalli.

Sono molte, infatti, le cose ignote sulla persona in arrivo, e che sono state equamente suddivise tra i vari gruppi di indagine a passeggio sul prato. Il carattere. Il vestito. Ma, principalmente, l’aspetto; in fondo siamo alla fine del 1800, e le persone famose sono note principalmente per quello che fanno e che dicono, e non per le loro sembianze che, solitamente, sono ignote o quasi. Bei tempi.

– Sicuramente è grasso.

– Dite?

– Mi stupirebbe il contrario. Avete mai visto un cuoco magro?

– No, no. Ma in fondo quest’uomo non è un cuoco di mestiere, giusto? A quanto dicono, è un commerciante di stoffe.

– Così pare. E non è il suo solo commercio. Non vorrei…

Mentre pensava a cosa non avrebbe voluto, Lapo Bonaiuti di Roccapendente incrociò per un attimo lo sguardo vacuo ed ansioso della signorina Barbarici, infermiera e dama di compagnia della nonna Speranza, chiedendosi forse per la millesima volta chi avrebbe mai potuto pensare di trombarsi un simile cesso.

– Cosa non vorreste?

– Nulla, nulla. Pensieri miei. Ad ogni modo, questo rafforza ciò che dicevo. Commerciante, e con la fissa della buona tavola. È uno che accumula. Soldi in banca, e lardo addosso. Vedrete. Dovranno chiamarci per disincagliarlo dalla vasca da bagno, sempre che sappia come si usa.

– O cosa dite, signorino Lapo?

– Non ci sarebbe nulla di strano. È romagnolo, in fondo. Gente rozza – disse, sputando in terra l’estremità del sigaro appena staccata con un morso – che pensa solo a mangiare, lavorare e accumular sostanze.

Non come me, urlava al mondo la camminata del signorino Lapo; lenta e distaccata, i pollici nelle tasche dei pantaloni, lo sguardo che girava intorno. Abiti nuovi, stivaletto inglese da passeggio, la visione che Lapo aveva del modo di comportarsi con gli altri esseri umani era semplice e lineare: se donna, e bella, la si tromba. Se donna, e brutta, si tromba qualcun’altra. Se uomo, ci si va al casino insieme. Il resto della vita – mangiare, chiacchierare, andare a cavallo e qualche occasionale partitina di caccia – era un dovere morale dell’autentico uomo di mondo, che si intrattiene con tutti, anche con gli esseri inferiori come la signorina Barbarici: una sorta di intermezzo che, quando gradevole, avrebbe reso più lieve l’attesa e, quando sgradevole, avrebbe aggiunto un po’ di pepe e smania al gran momento.

La signorina Barbarici non rispose. In fondo, non le era richiesto.

Anche il rapporto della signorina con il mondo era abbastanza ben definito: la signorina Barbarici aveva paura. Di tutto.

Dei temporali, per esempio. Dei briganti, che entravano in casa, rubavano ori e tovaglie ricamate e facevano cose orrende alle donne. Delle api, che si infilano dappertutto e dopo che ti hanno punto rimangono lì, stupidamente attaccate al loro bersaglio, e tu le devi togliere. Del padre, che urlava sempre. Della madre, che le prendeva dal padre e le dava a lei. Degli uomini. Delle donne. Della solitudine.

Per questo, la signorina Barbarici (che era stata battezzata Annamaria qualche decina di anni prima; sforzo abbastanza inutile, perché nessuno la chiamava mai per nome) si era trasformata per sopravvivenza in una sorta di macchina per assentire: solo questa capacità la rendeva in grado di sopportare senza gravi conseguenze le vessazioni quotidiane della signora Speranza. La quale, per la prima volta nel corso della giornata, la sta ignorando e sta parlando con la nipote, in un angolo soleggiato.

– Non farà mica da mangiare lui, vero?

– Non saprei, nonna.

– Perché io non mangio nulla, se non lo fa la Parisina. Figuriamoci poi un uomo. Ma da quando in qua gli uomini si sarebbero messi a cucinare, poi?

– Molti grandi cuochi del passato erano uomini, nonna. Vatel, per esempio. Brillat-Savarin.

– Io non li ho mai sentiti. E te li hai letti sui libri. Figuriamoci se hai mai mangiato qualcosa di cucinato da cotesto Brillassavèn. Anche te hai sempre mangiato la roba della Parisina. Che poi, anche lei, ultimamente. Lasciamo perdere, vero. Io son vecchia, non sono scema. La carne, sembra che non esista più. Il pesce, giusto di venerdì, sennò acciughe. Erbaggi come se piovesse. Siamo diventati capre, siamo diventati.

Vecchia, è vecchia. E ragioni per lamentarsi ne ha: è su una poltrona a rotelle, e non è in grado di muoversi da anni. Anche prima, forse, non doveva farlo così agevolmente, visto che peserà una quintalata buona, mal distribuita dal collo in giù di un corpo inutile. Ma il viso è magro, e la mascella funziona ancora benissimo, specialmente in uscita.

– È estate, nonna. Fa molto caldo. Bisogna mangiare leggeri.

– È estate un corno. Ma tanto a voi che ve ne frega. Se mi date da mangiare meno muoio prima, e vi levate un pensiero. Via la vecchia. Costerà un po’ di sepoltura, grassa com’è, ma poi si sta più larghi.

– Nonna, arriva gente.

E questo è l’unico modo per farla smettere: il decoro innanzi tutto. E Cecilia lo sa. È anche per quello che non ci si trova, in questa casa.

Cecilia è piccola, con i capelli raccolti in una treccia e le mani pienotte; sul corpo bisogna lavorare un po’ di fantasia, visto che è ingabbiato in un abito tra il saio e il silos. Poco male, visto che il punto di forza della ragazza sono gli occhi. Uno sguardo diretto, franco e sorridente; due occhioni scuri marezzati di verde che lo sanno benissimo che stamani non vi siete cambiati le mutande, ma vi fanno capire che in fondo sono affari vostri.

Lontano dalle varie discussioni, il signor barone attende in cima al giardino un cenno da parte di Teodoro, il prezioso maggiordomo. In attesa che Teodoro gli annunci, semplicemente cambiando postura, l’arrivo imminente, il signor barone si chiede cosa ne sarebbe stato di lui, in questo momento, senza Teodoro.

Inconsapevole di questo, il maggiordomo scruta con eleganza la curva dietro al castagno. Ha addosso i guanti, la livrea e il farfallino, ed è apparentemente vestito di tutto punto. In realtà, sotto la scorza esterna, Teodoro indossa solo uno sparato di camicia, tagliato alle maniche e a metà schiena, quel tanto che basta per non macchiare la giacca di sudore; per il resto è senza calze, senza canotta e senza mutandoni, e gode sottilmente di questa sua astuzia estiva.

– … ed è venuto squisito, squisito veramente! E poi digeribile, guarda, anche se c’era la noce moscata che io non la digerisco punto e mi torna sempre a gola, e infatti lui nel libro dice di stare attenti colle spezie perché possono giungere sgradite alle signore, ma invece…

Se qualcuno dovesse descrivere le due donne sedute al tavolino di ferro battuto, dovrebbe per forza cominciare dai bottoni.

Il vestito di cotone bianco della prima è chiuso dietro la schiena da una fila serrata di bottoni rotondi, l’ultimo dei quali è allacciato strettamente un millimetro sotto la terza cervicale, come una garrota di madreperla; e file simili stringono le maniche dal gomito al polso, e gli stivaletti dalle caviglie alle ginocchia (se uno avesse la possibilità di vederle). Da quanto parla e da come è vestita, è probabile che, per questa donna, respirare non sia così necessario.

– … che fra l’altro il piccione a quel modo lo faceva sempre anche la povera Bastiana, che però lei lo coceva troppo e alla fine veniva tutto tiglioso che sembrava un legnetto, e il povero Ettore che gli toccava mangiarlo e dire anche che era buono, Dio ne guardi, sennò poi lei dava di matto, che insomma tanto normale non era mai, vero, la Bastiana, te la ricordi? Certo, poverina, che finaccia…

L’altra donnetta ha addosso un vestitino a fiori, chiuso sul davanti da una decina di alamari dorati, dal collo allo stinco, che ripara dai raggi del sole una ragguardevole gobba, terminante con una testina rinsecchita che annuisce ritmicamente. Del resto, non avrebbe nessuna possibilità di inserirsi nel discorso, se non prendendo a seggiolate ferree la propria compagna, e partecipa alla conversazione solo con qualche sporadico squittìo.

Si vede che sono sorelle, e si vede anche che sono zitelle: destino lento, inesorabile ed amaro, che oltre a segnarle nella vita e nel vestiario le ha marchiate a fuoco anche nel nome. Per l’anagrafe, infatti, le due donne sono Cosima e Ugolina Bonaiuti Ferro, cugine prime del signor barone; ma, per tutto il resto del mondo, servitù inclusa, sono semplicemente «le signorine».

Vivono una vita parallela, fatta di ricami, letture ad alta voce e inutili carezze a Briciola, il bilioso cagnetto dello Yorkshire che era stato venduto al signor barone come cane da caccia, e adottato dalle due sorelle quando il signor barone, dopo averlo visto, lo aveva allontanato con una pedata bofonchiando che con un cane in quel modo al massimo ci si andava a caccia di topi.

Un libro di cucina. Povera Italia.

Camminando lento, a distanza di sicurezza dalle due signorine e dai loro cinguettii, i piedi sul prato e la mente appena di ritorno dal Parnaso, il signor Gaddo rifletteva suo malgrado sui presunti meriti dell’ospite in arrivo. Tanto, con quell’atmosfera, di poesia non era nemmeno il caso di parlarne.

Sarai contento una volta tanto, gli aveva detto il babbo. Per la caccia al cinghiale verrà qui un letterato di prim’ordine, così per una volta avrai qualcuno del tuo livello e ti degnerai di parlare un po’.

Gaddo aveva accolto la notizia con apparente sufficienza, ma dentro di sé aveva incominciato a ribollire.

Tempo prima, aveva raccolto le sue liriche migliori e le aveva messe in un elegante cilindro di cartone, dopo averle legate con un nastro rosso. Poche, perché il genio si vede dal particolare, dalla frase, non dal peso; è la scintilla che accende il fuoco, non il ciocco. Era stata una scelta difficile, certo, e sudata; e gli era costato non poco escludere dal bel rotolo alcuni dei propri versi prediletti, come il carme Core impetuoso; e, ancora oggi, lo pungeva vaghezza di un possibile errore e si chiedeva se non era, forse, stato troppo drastico. Ma tant’è: ormai la scelta era fatta, il rotolo chiuso ed affrancato, ed il tutto spedito con il più fine dei biglietti di presentazione al Poeta che la sua Maremma aveva generato, ed il resto d’Italia poteva solo invidiare.

Giosue Carducci.

Dopo di che, era rimasto in febbrile attesa dell’esito del proprio impeto; e varie volte aveva fantasticato intorno alla forma del messaggio – un biglietto, una lettera, o addirittura un invito a recarsi a Bolgheri, a casa del Sommo – con il quale la sua arte avrebbe cominciato ad essere riconosciuta ed a spiccare il volo.

Mai, nemmeno quando era gonfio di vermouth, aveva osato sperare in una visita.

Ed invece, quando il babbo gli aveva detto quelle parole, il suo cuore aveva cominciato a battere a mille, come del resto si conviene ad un animo sensibile; e il suo cervello gli aveva detto che il gran momento era arrivato.

Un letterato in visita a Roccapendente. Nemmeno aveva chiesto il nome, da tanto era sicuro. E chi altri mai avrebbe potuto essere, se non il Sommo?

E, nel corso della serata, si era baloccato più volte con l’immagine del poeta, assiso dietro la propria scrivania di castagno (tutti i poeti hanno una scrivania di castagno, pena la squalifica), immerso nella lettura di una delle sue liriche tentennando con approvazione il capo, e finalmente felice di aver trovato un erede degno della sua fama.

E ora, veniva fuori che il suo cervello si era sbagliato.

L’uomo di lettere di chiara fama che avrebbe fatto visita al castello non era affatto Giosue Carducci.

E come se non bastasse, non era un poeta.

Un romanziere, aveva pensato.

Peggio.

Il letterato in procinto di scroccare l’ombra e la tavola di Roccapendente era uno che aveva scritto un libro di cucina.

Roba da dare la testa nel muro.

Ad un tratto, il signor barone vede Teodoro raddrizzarsi in tutta la sua statura, lo sguardo teso verso l’occidente; e non a caso, perché da dietro la curva del castagno si vede una nuvola di polvere che avanza turbinando. Infatti, dopo un attimo, da dietro la polvere si concretizza un calessino, condotto da un uomo a capo scoperto e trainato da un cavallo che ha vissuto momenti migliori; d’altronde il nome di Roccapendente la tenuta non ce l’ha mica a caso.

Dietro, accomodato sul calesse, si guarda intorno un uomo con un gran paio di baffi. Da questa distanza è impossibile dire di più, dato che l’unica cosa che è data distinguere sono questi due bei mustacchioni bianchi, che risaltano nonostante la polvere e la distanza.

Mentre il calesse si avvicina, i residenti si radunano intorno al patio antistante la veranda, per essere pronti ad accogliere il nuovo venuto; ed il signor barone, distante, segue con lo sguardo Teodoro che si avvicina al punto dove si fermerà il calesse, per poter prendere in consegna il bagaglio dell’ospite.

Ma adesso, il calesse si è fermato.

Il vetturino scende, si sistema la giacca e con un gesto un po’ scomposto apre la portiera; e, sullo scalino, si appoggia pesantemente un piede vigoroso, appartenente all’ospite ormai arrivato.

In una mano, ha un libro, sulla cui copertina si può leggere un titolo in inglese. Nell’altra, ha un cesto di vimini, contenente due dei gatti più grassi che si siano mai visti. In testa ha un cilindro, e addosso una finanziera. Per finire, sotto i baffi si intuisce un bel sorriso, di quelli tondi e ben disposti.

Appena sceso, Teodoro si schiarisce la voce e, con tono distinto, recita il suo benvenuto:

– Signor Pellegrino Artusi, benvenuto a Roccapendente.

Edoardo Nesi

Storia della mia gente
[Népem története]

Milano / Bompiani 2010

Storia della mia gente, pubblicato nel 2010 da Bompiani e vincitore del Premio Strega nel 2011, racconta dell’illusione perduta del benessere diffuso in Italia.

Di come sia potuto accadere che i successi della nostra vitalissima piccola industria di provincia, pur capitanata da personaggi incolti e ruspanti sempre sbeffeggiati dal miglior cinema e dalla miglior letteratura, appaiano oggi poco più di un ricordo lontano.

Oggi che, sullo sfondo di una decadenza economica forse ormai inevitabile, ai posti di comando si agitano mezze figure d’economisti ispirate solo dall’arroganza intellettuale e politici tremebondi di ogni schieramento, poco più che aspiranti stregoni alle prese con l’immane tornado della globalizzazione.

Edoardo Nesi torna con un libro avvincente e appassionato, a metà tra il romanzo e il saggio, l’autobiografia e il trattato economico, e ci racconta, dal centro dell’uragano globale, la sua Prato invasa dai cinesi, cosa si prova a diventare parte della prima generazione di italiani che, da secoli, si ritroveranno a essere più poveri dei propri genitori.

Edoardo Nesi ha pubblicato con Bompiani: Fughe da fermo (1995), Ride con gli angeli ( 1996), Rebecca ( 999), Figli delle stelle (2001 ), L’età dell’oro(2004, Premio Bruno Cavallini,

Finalista Premio Strega 2005) e Per sempre (2007). Ha scritto e diretto il film Fughe da fermo (2001 ). Del 2012 è Le nostre vite senza ieri, ideale seguito di Storia della mia gente.

Cursus honorum

Così mi ritrovai di colpo a essere un ragazzo che avrà letto un centinaio di libri e non ha lavorato nemmeno un’ora, e iniziai il lungo, tradizionale, inutile apprendistato in azienda comune a tanti figli di industriale, che in teoria serve a arti abbassare subito la cresta e a conoscere tutte le realtà del lavoro in una fabbrica, ma in pratica ti fa passare anni preziosi a farti coccolare dagli operai e a svolgere senza grande impegno mansioni minime dalle quali si impara poco o nulla: fui assistente reparto materie prime, assistente allupino, assistente magazziniere, assistente commerciale. Assistente a tutto, pareva.

Finita questa versione pratese del cursus honorum, pian piano venni istradato a guidare l’azienda. Da qui in poi la mia vita lavorativa accelera, lanciandosi in una successione d’eventi minimi, stazioni d’un viaggio, e il modo migliore per raccontarvela è chiedervi d’immaginare uno di quei passaggi di tempo cinematografico che sanno fare solo i registi migliori, che in qualche secondo riescono a raccontare anni di vita. Fate partire una canzone d’epoca (andrebbe bene un qualsiasi successo di discomusic di quegli anni, ma immaginiamo che si scelga Can’t Take My Eyes Off of You, quella canzone esultante che si sente anche nel Cacciatore di Cimino durante la scena del ballo, la sera prima che i ragazzi partano per andare a fare la guerra ai vietcong), e guardatemi mentre infesto gli uffici della ditta in giacca e jeans e scarpe da ginnastica, sotto lo sguardo corrusco ma fintamente burbero di mio padre e di Alvaro (figlio di Alfiero, nipote di Omero e rappresentante dell’altro ramo della famiglia, il cui nome sembra perfettamente congegnato per accompagnarsi a quello di mio padre a formare Alvaro & Alvarado, la versione pratese di una di quelle coppie irresistibili tipo Roger Moore e Tony Curtis, gli Attenti a quei due del tessile), e mi occupo di questioni d’azienda via via sempre più alte, tipo:

1. Controllare le fatture degli spedizionieri (sviluppai un programma di computer che le analizzasse in base alle nostre tariffe e scovai differenze sistematiche nelle fatture, sempre a nostro sfavore), e qui si potrebbe fare un’inquadratura in cui, in piedi, in maniche di camicia, mostro qualcosa su un tabulato di computer ad Alvaro – seduto alla sua scrivania, con la giacca blu e la cravatta gialla – e lui annuisce.

2. Valutare il magazzino (il mio geniale contributo fu quello di introdurre valori differenti per tipologie diverse di merce semilavorata, cioè valutai diversamente i filati colorati dai filati bianchi, le materie prime di uso più comune da quelle meno impiegate, così da avere una valutazione globale del magazzino più accurata), e qui l’inquadratura potrebbe mostrare me in piedi, d’inverno, nel magazzino delle materie prime che poi Daniele Vicari scelse di filmare per il documentario Il mio paese. Porto un cappotto blu marina a taglio vivo e una sciarpa di qualche colore vivace, guardo una sfilata di balle di lana avvolte nella iuta cara al maestro Burri e indico qualcosa al magazziniere che mi gira intorno sul muletto.

3. Trattare con le banche (questo era piuttosto facile, all’inizio, poiché il lanificio era interamente autofinanziato e il lavoro/compito si riduceva a trattare sui giorni di valuta degli assegni che versavamo e sul tasso d’interesse del conto; poi diventò più sgradevole quando, con un certo scandalo di mio padre, dovemmo iniziare a ricorrere al credito bancario), e direi che qui potrei essere ripreso seduto nell’ufficio spartano del giovane, ambizioso, malvestito direttore della filiale mentre ci stringiamo la mano sorridendo e la luce del sole ci illumina da dietro, certi tutti e due di essere solo all’inizio di una grande carriera.

4. Iniziare a discutere i primi ordini nei mercati minori (il Portogallo, dove andavo una volta all’anno, nella bellissima Porto, sull’Atlantico, dove decorano con le maioliche azzurre i muri dei palazzi; o la Russia che, appena uscita dalla grande crisi che la smembrò e che oggi nessuno ricorda più, si dette a organizzare a Mosca colossali esposizioni universali alle quali partecipavo senza grandi risultati, e passavo il tempo a parlare dei film di Nikita Michalkov con l’interprete, che era stata una sua allieva all’università e che si diceva capace, per cento dollari, di riuscire a portarlo in fiera a visitare lo stand del Lanificio T.O. Nesi & Figli e farsi fotografare con me sullo sfondo dei nostri tessuti; o gli Stati Uniti, dove la nostra produzione proprio non voleva saperne di funzionare), e potrebbe esser questa l’ultima inquadratura del passaggio di tempo: sto camminando lungo la Quinta Strada, a New York, immerso nel gran traffico umano d’America ma perfettamente riconoscibile per i miei capelli lunghi e riccioluti e la mia giacca a pieddepoule di Versace, sto telefonando a qualcuno, e sorrido perché va tutto bene. Una lenta dissolvenza, lo sfumare della canzone ed eccomi seduto alla mia scrivania ingombra di tabulati e campioni di tessuto grezzo, mentre racconto a mio padre dell’ultimo viaggio.

Complice un lento, sapiente distacco di Alvarado dalla gestione quotidiana, sono arrivato ad affiancare Alvaro a dirigere l’azienda. Mi si sono imbiancate le tempie, ho iniziato a portare una barba piuttosto stenta. Sembro felice. Ho poco più di trent’anni, sono sposato con la mia eterna fidanzata bellissima, sta per nascere il mio primo figlio e sta per uscire il mio primo romanzo, Fughe da fermo. Penso di nuovo che il mondo è mio, e ci manca solo che lo veda scritto su un dirigibile che passa lento sopra la Calvana, al tramonto, THE WORLD IS YOURS, come Tony Montana in Scarface.

Nessuno avrebbe potuto immaginarsi che pochi anni dopo avrei venduto l’azienda. Certo, non ho deciso solo io: Alvaro, che era ormai il socio più anziano impegnato nella gestione e aveva seguito ogni parte della trattativa, era d’accordo; mio padre Alvarado, che ogni anno affievoliva il proprio impegno per farmi spazio, era d’accordo; i miei fratelli erano d’accordo; la mia famiglia era d’accordo; la famiglia di Alvaro era d’accordo.

Eravamo tutti d’accordo, e vendemmo.

Una volta conclusa la trattativa, il mio ruolo si esaurì perché, per varie e curiose e italianissime ragioni, non ero mai diventato socio dell’azienda di famiglia che pure dirigevo, e così non firmai nemmeno il contratto di vendita, che invece firmarono increduli e storditi Alvaro e Alvarado in un caldo pomeriggio di settembre, nello studio del notaio D’Ambrosi, in viale della Repubblica, a Prato.

Io c’ero, però, e mentre il notaio leggeva l’atto con la sua deliziosa cantilena partenopea e i miei firmavano splendenti nelle loro camicie di lino – blu per Alvaro, crema per Alvarado –, e i compratori controfirmavano, e tutti stiravano i loro sorrisi cercando di far diventare ilare quello strano incontro irripetibile, scattavo foto di nascosto, col telefonino.

Ogni tanto le guardo, ancora oggi.

Antonio Pennacchi

Canale Mussolini
[Mussolini Csatorna]

Milano / Mondadori 2010

Lungo il corso del Canale Mussolini – asse portante della bonifica delle paludi pontine, non lontano da Roma – si snoda il filo della storia di una grande famiglia patriarcale contadina, che nel 1932, insieme ad altre tremila famiglie, viene trasferita dal Nord all’Italia centrale a colonizzare le terre appena bonificate dal Duce. Gli eroi di questa appassionante saga sono i Peruzzi, dal nonno capostipite al coraggioso Pericle, e lei, l’Armida, la moglie di Pericle, la più bella, andata in sposa al più valoroso, la più generosa, capace di amare senza riserve e senza paura anche il più tragico degli amori: tre generazioni di braccianti che con puntiglioso accanimento si battono contro le sferzate del destino.

Con il largo disegno e l’ampio respiro di un poema, la narrazione intreccia le loro avventurose vicende, con quelle, non meno travagliate, di mezzo secolo di storia italiana, dai primi moti contadini di inizio Novecento fino al secondo dopoguerra.

Pennacchi rievoca quel passato con lucido spirito critico e, insieme, una sotterranea commozione, in un affresco vasto e ricco, un racconto epico e corale, un grande romanzo italiano nel quale riecheggia la voce di maestri come Steinbeck, García Márquez e Guimãraes Rosa.

Canale Mussolini, pubblicato da Mondadori nel 2010 e definito dall’autore come “l’opera per la quale sono venuto al mondo”, ha vinto la 64ª edizione del Premio Strega, il più prestigioso riconoscimento letterario italiano, oltre a numerosi altri premi. Il romanzo, che ha conquistato gran parte della critica, ha venduto a tutt’oggi in Italia oltre 350 mila copie. È già stato tradotto in Francia (Liana Levi), Germania (Hanser), Olanda (De bezige Bij), ed è in corso di pubblicazione in Inghilterra (Dedalus), Danimarca (Gyldendal), Spagna (Salamandra) e Croazia (Algoritam).

Antonio Pennacchi è nato a Latina, dove vive, nel 1950. Per oltre trent’anni, fino al 2000, ha lavorato come operaio in una fabbrica di cavi, per lo più ai turni di notte. Nel 1994, sfruttando un periodo di cassa integrazione, si è laureato in Lettere. Nello stesso anno ha pubblicato il suo primo romanzo, Mammut. Seguiranno Palude (1995), Una nuvola rossa (1998), Il fasciocomunista (2003), da cui è stato tratto il film Mio fratello è figlio unico premiato al festival di Cannes, Canale Mussolini (2010). È anche autore dei racconti Shaw 150. Storie di fabbrica e dintorni (2006) e Le iene del Circeo (2010), e dei saggi L’autobus di Stalin (2005) e Fascio e martello. Viaggio per le città del Duce (2008). Suoi scritti sono apparsi su ‘Limes’, ‘Nuovi Argomenti’, ‘Micromega’ e ‘La Nouvelle Revue Française’. Sposato, ha due figli e due nipoti femmine.

Per la fame. Siamo venuti giù per la fame. E perché se no? Se non era per la fame restavamo là. Quello era il paese nostro. Perché dovevamo venire qui? Lì eravamo sempre stati e lì stavano tutti i nostri parenti. Conoscevamo ogni ruga del posto e ogni pensiero dei vicini. Ogni pianta. Ogni canale. Chi ce lo faceva fare a venire fino qua?

Ci hanno cacciato, ecco il perché. Con il manico della scopa. Il conte Zorzi Vila. Ci ha spogliato di tutto. Derubati. Le bestie nostre. I vitelli. Le mucche con delle poppe così. Non ha idea del latte che facevamo. Con uno schizzo solo riempivamo un secchio. Non facevamo nemmeno in tempo a sederci sullo sgabello e a massaggiare un po’ la tetta che via, come titillavi il primo capezzolo partiva un getto che lo riempiva. Dovevamo reggerlo forte tra le gambe perché non cadesse.

Cosa fa, ride? non ci crede? Glielo avrei voluto far vedere.

E i buoi? Avevamo certi buoi che tiravano gli aratri a due a due peggio di un caterpillar.

Che fa, ride di nuovo?

Se li portavano in spalla gli aratri quei buoi, sulle corna. Se li mangiavano coi denti. Lei non ha proprio idea, le giuro, noi le rivoltavamo un podere in un giorno, lassù, con una coppia delle bestie nostre. E dalla mattina alla sera il conte Zorzi Vila ce le ha rubate. Se le è fatte sue, le bestie nostre. Nudi come vermi ci ha lasciato. E fu quella volta – quando si portarono via le bestie dopo averci dato lo sfratto – che zio Adelchi corse su in casa e poi in solaio, a prendere sotto la capriata, dietro il mattone smosso, la pistola di zio Pericle. Poi scese come un matto giù nell’aia, strillando e sparando. E il fattore scappava. E tutti scappavano. Ma il fattore saltellando a zompi dietro agli altri, a cercare di nascondersi perché era proprio lui che voleva lo zio Adelchi. «At cópo!» gridava al fattore: «Dove sì ch’at cópo?». E mia nonna – l’unica che non scappasse, oltre alle bestie naturalmente, le bestie che di colpo ferme in mezzo alla corte, già in fila per partire, non capivano più niente poveracce, e ruminavano – mia nonna sola andava incontro al figlio che sparava: «Delchi, tosato, Delchìn».

E zio Adelchi finì i colpi e restò con la pistola in mano e la guardò, la pistola, chiedendole quasi perché. E poi s’abbracciò a sua madre a piangere come da bambino. E mia nonna faceva: «Delchìn, Delchìn», inginocchiati tutti e due in mezzo all’aia a lamentarsi, mentre gli altri gli si rifacevano attorno.

E pure il fattore tornava, mentre il conte Zorzi Vila silenzioso gli faceva con la mano il cenno di stare lontano. Finché non sono arrivati i carabinieri. E così li hanno trovati i carabinieri, in mezzo all’aia inginocchiati e con mio zio piangente. Gli hanno messo le catene e hanno preso a tirarlo e nello stesso istante il conte Zorzi Vila ha ripreso ad urlare con la boria di sempre al suo fattore: «Avanti! Cosa stiamo aspettando?», e lui ha ripreso a tirare le catene delle bestie e sono ripartiti assieme, zio Adelchi coi carabinieri e le bestie nostre con la gente degli Zorzi Vila.

Come dice? Che lei non ce lo vede proprio lo zio Adelchi in preda alla furia che spara come un matto e poi si mette a piangere tra le braccia di sua madre? che lei se lo ricorda alto ed impettito, riverito da tutti nella divisa dei vigili urbani?

Ma questo è venuto dopo, molto dopo, e poi comunque la furia c’è sempre stata nella mia famiglia. Mica che uno va in giro tutto il santo giorno a dire alla gente: «Guardate che ho la furia appresso». Uno se la porta dentro, nascosta bene bene in una piega dell’anima e magari non esce mai fuori. Ma poi salta il giorno in cui meno te lo aspetti e ti pungono sul vivo, nel vivo di quella piega d’anima e la furia esce fuori e prende il sopravvento e tu dopo dici: «Ma che è successo? Io non lo volevo fare. Torniamo indietro di un minuto solo, vi prego, torniamo a tutto com’era prima». E invece niente sarà più come prima e magari ci fosse, quel giorno, tua madre per piangerle addosso.

Comunque zio Adelchi non era quel santo che ricorda lei, quello che, come dice lei, tutti lo andavano a cercare quando c’era una lite per fare da paciere. Altro che paciere, lui ha portato sempre la guerra, almeno in casa sua, che poi era anche la nostra. E fu più per lui che per le bestie, alla fin fine, che noi venimmo qui.

Per le bestie non c’era niente da fare. Mio zio Pericle – prima che arrivasse il giorno del conte e del fattore – era già stato ad informarsi al fascio e ai sindacati, prima a Rovigo e poi a Ferrara, perché a Rovigo non contavano niente. Era Ferrara che comandava e se a Ferrara ti dicevano: «Guarda Peruzzi, non c’è niente da fare, la questione è così e così, è la quota 90, ci vorrebbe solo Rossoni», tu capivi che era persa, perché quelli erano di Balbo, dalla parte degli agrari e se ti dicevano «Vai da Rossoni» – che non si erano mai potuti vedere – era poi per dargli la colpa: «Visto? Non t’ha fatto niente». E poi Rossoni stava a Roma, chi lo trovava più? Mio zio Pericle si metteva ad andare fino a Roma?

E invece quando ha visto il fratello più piccolo – zio Adelchi venticinque o ventisei anni mentre zio Pericle, che era del ’99, ne aveva trentadue di anni e già qualche figlio a carico – quando oltre alle bestie ha visto il fratello trascinato via in catene dai carabinieri e mia nonna che si voltava verso di lui, Pericle, come se solo lui ci potesse mettere rimedio, ed urlava «Pericle, Pericle!», lui avrebbe anche voluto dire: «Eh, Pericle un casso», perché mai si sarebbe aspettato che l’Adelchi potesse dare di matto. Sì, lo aveva visto salire su in casa di corsa, ma non ci aveva fatto neanche caso, perché non lo teneva in gran conto quel fratello – sempre altrove, quando c’era davvero da menare le mani – e lo avrebbe riempito di botte ogni volta che strillava invece con quella voce aguzza addosso alle sorelle. Ma quando lo ha visto risbucare dalla scala, o meglio, dalla porta che dava sulla scala e lasciare anche aperta la zanzariera e strillare e sparare, e un altro po’ inciampare nello scendere dalle scale esterne e sparare come un matto e il fattore che scappava e lui «At cópo, at cópo» a sparare ancora – be’, detta così sembra chissà quanto tempo, e invece è un attimo solo – in quell’attimo a zio Pericle, a vedere il fratello, gli è venuto da ridere: «Varda l’Adelchi». E all’improvviso gli ha voluto bene.

E così quando sua mamma gli ha detto «Pericle, Pericle», lui avrebbe voluto rispondere «Pericle un casso», ma quella ha aggiunto subito: «Va’ fìn Roma, Periclìn», che Periclino non lo aveva mai chiamato neanche da bambino. E allora ha detto: «Va bèn, domàn andémo a Roma», voltandosi come per un dato di fatto, una constatazione più che un ordine, a zio Temistocle, il fratello più grande, che lei però non può ricordarselo, non può averlo conosciuto perché i figli lo riportarono in Altitalia negli anni Sessanta, a Torino. Loro andavano in fabbrica, alla Fiat, e lui li aspettava a casa.

Come dice? quanti eravamo? Una caterva. Diciassette figli aveva fatto mio nonno, otto femmine e nove maschi, e altri diciassette ne aveva fatti suo fratello, otto femmine e nove maschi anche lui. Tutti uniti come un solo braccio all’inizio, una famiglia sola, ma poi ci siamo divisi. Loro sono rimasti là, non sono venuti in Agro Pontino. Ma non ci siamo divisi per questo; non sono venuti perché ci eravamo già divisi e non ci siamo più uniti. È la politica che ci ha diviso. Comunque eravamo diciassette figli e allora funzionava così, non era come adesso che i figli sono una spesa. Prima coi figli prosperava una famiglia, perché erano braccia per lavorare la terra. Come dice? che bisognava anche dargli da mangiare? E certo che bisognava dargli da mangiare, però neanche tanto, quello che trovavi. E se il figlio era forte veniva su da solo. Non è che quando si ammalava andavi dal pediatra e compravi le medicine. Mia nonna accendeva una candela e si metteva a pregare. E quello guariva e si faceva grande, a lavorare. E se non guariva moriva. Tu piangevi, pregavi, lo sotterravi e ne facevi un altro. Tutti così del resto, mica solo noi. Per lavorare la terra ci volevano le braccia, non è che ci fosse un’altra medicina. I trattori e tutte queste cose qua sono venute adesso, prima non c’erano, e se c’era pure lei, faceva lo stesso pure lei. Dai secoli dei secoli si faceva così, saeculorum amen. Mica c’era il benessere, c’era solo la fame.

Come dice? che così era peggio, era solo gente in più a spartirsi la stessa fame? Per noi erano braccia, che le debbo dire; noi avevamo fame e ci servivano le braccia per produrre il cibo, la ricchezza. Ma anche adesso, non sono solo i ricchi a non fare più figli? Noi in Italia non ne facciamo più ma in Africa invece, che sono ancora poveri e s’affogano sulla via di Lampedusa per venire qui, continuano a farne come se niente fosse. Glielo vada a spiegare a loro che non li debbono fare. Secondo lei non lo sanno, quando mettono al mondo un figlio, che poi gli muore di fame o di Aids? È per questo che ne fanno tanti: «Prima o poi qualcuno mi camperà». Lei fa i figli perché le servono, e più è povero e più gliene servono; è quando è ricco che gliene bastano pochi.

Voleva venire anche zio Iseo, comunque, il terzo dei maschi che si portava due anni soli di differenza con zio Pericle ed erano sempre insieme spalla a spalla, sia sui campi a zappare che all’osteria. Anche zio Pericle avrebbe preferito Iseo, perché non è che andavi a Roma e tornavi il giorno dopo. Mica c’era l’eurostar come adesso. Tornavi chissà quando e chissà pure se tornavi certe volte; magari non proprio quella volta lì che c’era già il fascismo e aveva portato un po’ di ordine, ma pochi anni prima, quando l’Italia era ancora divisa o si era appena unita e la gente – a parte il fatto che non gli veniva neanche in mente di andare fino a Roma – quella poca che ci andava per un pellegrinaggio o l’anno santo o l’accidente che li spaccava, prima di partire andava a fare testamento, perché non si sapeva mai quello che incontravi, dai briganti per le strade, in mezzo ai boschi e alle foreste, alle malattie, e il tempo che ci mettevi. Comunque era una cosa che era meglio farla insieme a qualcuno che – se ci fosse stato da doversi giocare la pelle – tu eri sicuro che spalla a spalla quello avrebbe difeso la pelle tua come tu la sua. È vero che lo stesso si poteva dire di zio Temistocle, con cui zio Pericle andava anche d’accordo ed era legato. Zio Temistocle aveva fatto pure la guerra, gli scontri all’arma bianca, e lo sapeva bene cosa vuole dire tagliare la gola a un uomo per non fargli tagliare la tua. Mica gli era capitato una volta sola in guerra.

Però con zio Iseo era più stretto. Tanto che più avanti – quando qua si sono messi per conto loro e le cose non sono andate più bene e prima gli si ruppe l’argine del Canale Mussolini e poi la grandine – allettati dalla paga s’arruolarono volontari tutti e due per la guerra mondiale, l’ultima, e li mandarono in Africa Orientale a difenderla contro gli inglesi che erano entrati dal Kenya e avevano le Land Rover, le autoblindo, quelle cose lì, e noi invece niente, solo moschetti e bombe a mano, le bombe a mano nostre, le Balilla SRCM di latta, che facevano solo scheggette di filo di ferro, non come le Ananas degli inglesi, bombe a mano vere col ferro vero. E quella volta i miei zii, mentre andavano all’assalto tra gli scoppi e i fumi, tra la gente che cadeva e che strillava e il capomanipolo che urlava «Avanti! Avanti!», a un certo punto zio Iseo s’era ritrovato in ginocchio e poi a terra, senza fiato. «E che è successo?» aveva pensato, e s’era messo una mano al fianco e quasi non lo trovava più, e poi ha ritratto la mano rossa, l’ha guardata e lo ha cercato ancora, ma ha sentito il dolore senza però quasi più ritrovarlo quel fianco, e allora ha strillato: «Pericle, Pericle, Periclìn».

E zio Pericle s’è ritrovato pure lui giù per terra vicino al fratello: «Stà calmo, stà calmo».

«I me gà ciapà, i me gà ciapà» faceva zio Iseo e poi: «Am mòro, am mòro, pènsaghe tì a mè fiòi». E zio Pericle lo ha trascinato al coperto, dietro una camionetta rovesciata, e gli ha messo un tampone sulla ferita mentre gli altri continuavano a andare e tutto intorno erano scoppi e fumi e urla, e zio Iseo insisteva: «Non star lasiàrme solo, resta qui».

Ma tutti gli altri continuavano a andare sparando, e zio Pericle lo ha lasciato al coperto: «Stà calmo, stà qui, vado all’assalto e torno, spèteme fradèo».

E lui: «At spèto, at spèto; se non mòro at spèto», e poi sappiamo come è andata.

Tiziano Scarpa

Stabat Mater
[Stabat Mater]

Torino /Einaudi 2008

È notte, l’orfanotrofio è immerso nel sonno. Tutte le ragazze dormono, tranne una. Si chiama Cecilia, ha sedici anni. Di giorno suona il violino in chiesa, dietro la fitta grata che impedisce ai fedeli di vedere il volto delle giovani musiciste. Di notte si sente perduta nel buio fondale della solitudine più assoluta e scrive alla persona più intima e più lontana: la madre che l’ha abbandonata.

Così passa la vita all’Ospedale della Pietà di Venezia, dove le giovani orfane scoprono le sconfinate possibilità dell’arte eppure vivono rinchiuse, strette entro i limiti del decoro e della rigida suddivisione dei ruoli.

Ma un giorno, quando arriva un nuovo compositore e insegnante di violino, le cose cominciano a cambiare. È un giovane sacerdote, ha il naso grosso e i capelli colore del rame. Si chiama Antonio Vivaldi. Grazie al rapporto conflittuale con la sua musica, Cecilia troverà una sua strada nella vita, compiendo un gesto inaspettato di autonomia e insubordinazione.

Tiziano Scarpa è nato a Venezia nel 1963.

Ha esordito con il romanzo Occhi sulla graticola (1996), seguito da molti altri libri – saggi, racconti, poesie, testi teatrali, romanzi – di cui il più conosciuto è Stabat Mater (2008), che ha ottenuto nel 2009 il Premio Strega, il più prestigioso premio letterario italiano.

Ha descritto la sua città in una guida fuori dagli schemi, Venezia è un pesce (2000), uno dei suoi libri più diffusi in Italia e nel mondo. Un altro dei suoi libri più originali è Corpo, che raccoglie cinquecento aforismi, pensieri e apologhi su cinquanta parti del corpo umano.

Signora Madre, è notte fonda, mi sono alzata e sono venuta qui a scrivervi. Tanto per cambiare, anche questa notte l’angoscia mi ha presa d’assalto. Ormai è una bestia che conosco bene, so come devo fare per non soccombere. Sono diventata un’esperta della mia disperazione.

Io sono la mia malattia e la mia cura.

Una marea di pensieri amari sale e mi prende alla gola. L’importante è riconoscerla subito e reagire, senza lasciarle il tempo di impadronirsi di tutta la mia mente. L’onda cresce rapida e ricopre tutto quanto. È un liquido nero, velenoso. I pesci moribondi salgono in superficie, con le bocche spalancate, annaspano. Eccone un altro, viene su boccheggiando, muore. Quel pesce sono io.

Mi vedo morire, mi guardo dalla riva, ho i piedi già bagnati di quel liquido nero e velenoso.

Arriva in superficie un altro pesce agonizzante, è il pensiero del mio fallimento, sono ancora io quella, sto morendo un’altra volta.

Perché venire a galla? Meglio morire sott’acqua. Vengo tirata giù. Mi sento sprofondare. È tutto buio.

* * *

Don Giulio ormai non bada più alla musica, scrive sempre la stessa cosa, da anni, sempre la stessa messa, lo stesso mottetto, le stesse melodie per qualunque solennità. È stanco, è vecchio, si ripete.

Noi strumentiste siamo quasi tutte giovani, mettiamo il nostro giovane sangue dentro questa musica decrepita. Quando eseguiamo la musica di don Giulio, mi sembra di indossare la pelle secca di una vecchia santa scorticata, la riempio con il mio corpo solido e fresco. La pelle della scorticata si gonfia, si dilata, si lacera. La musica si strappa quando la suoniamo noi.

* * *

Ci hanno portate a prendere un po’ d’aria. Ci hanno fatte salire in una dozzina di barche, le strumentiste e le cantanti, sedute in una piccola flotta. I barcaioli rimanevano silenziosi a spingere i remi, in piedi a poppa, dietro le nostre spalle, eppure sentivo la loro tensione, si indovinava che erano emozionati di averci a bordo, siamo esseri strani, ci considerano creature di un altro mondo. Ci siamo mascherate perché i cittadini non ci debbono vedere in volto. Io ho completato la chiusura della mia faccia tenendo abbassate anche le palpebre. La città ho preferito ascoltarla. Mi arrivavano rumori mai uditi, cercavo di immaginare che cosa potesse essere che li produceva.

Le rive scorrevano ai due lati della barca, tenevo gli occhi chiusi, sentivo brandelli di conversazioni, e commenti triviali al nostro passaggio. Poi l’orizzonte si è allargato, dovevamo essere in mezzo all’acqua deserta, fra le isole, sentivo una campana in lontananza, dava l’idea che la stessero riparando prendendola a martellate, quella campana si lamentava per il dolore che le infliggevano. Cercavo di distinguere ogni singola rondine sopra la mia testa dalle strida che emetteva attraversando il cielo da un angolo all’altro, poi le ascoltavo tutte insieme, mi sforzavo di seguire contemporaneamente tutte le loro traiettorie nello spazio.

* * *

Suor Teresa mi ha fermato dopo cena, è preoccupata per me, perché non mangio. – Devi nutrirti, devi stare bene –. Per le stonature non sono stata punita. Mi hanno perdonato dicendo che si è trattato di un mancamento, che è normale che mi succeda così se non mi nutro come si deve. – Non devi rifiutare il cibo, è tuo dovere essere forte.

Signora Madre, ricevo il piatto sul tavolo del refettorio e vedo la vostra sagoma riflessa, inghiotto la minestra fino alla fine. Poi corro in latrina a vomitare tutto. Non riesco a tenervi dentro di me.

* * *

Signora Madre, vi chiedo perdono, non ho il diritto di trattarvi così. Io non so nulla di voi. Non so perché mi avete abbandonata qui, sedici anni fa. Forse siete morta mentre nascevo, siete morta di parto e qualcuno mi ha portata qui invece di lasciarmi morire accanto a voi, o invece di affidarmi a qualche altra famiglia dove sarei stata considerata una figlia di seconda categoria, mi avrebbero trattato come una serva, una schiava. Forse vostro marito è morto in battaglia, in nave, come il padre di Antonia, durante la vostra gravidanza, voi avete tanti altri figli e non sareste riuscita a farci crescere tutti con le vostre forze, da sola, sapevate che se mi aveste tenuta con voi io sarei morta di fame. Forse, forse, forse. Posso solo immaginare che cosa è stato che vi ha fatto depositare me nella nicchia di questo Ospitale pochi giorni dopo la mia nascita. So soltanto questo, le suore mi hanno detto che quando sono arrivata qui ero molto piccola, dovevo essere nata da poco, qualche giorno o forse ancora meno, addirittura qualche ora. Non so nient’altro, non ho nessuna idea di chi siate o chi siate stata, non so perché sono stata separata da voi.

* * *

– Quest’uomo sta morendo, – ci ha detto suor Teresa, come se dovesse giustificarsi di un delitto. – Per anni è venuto ad ascoltare le funzioni nella nostra chiesa, è un devoto benefattore. Vorrebbe guardarvi in viso per una volta. Non c’è nulla di male –. Poi ci ha comandato di spostare le seggiole e lo sgabello, avvicinandoci al letto.

Abbiamo suonato a volto scoperto, con le guance infiammate. Io ero tutta sudata dentro i miei abiti chiusi fino al collo, avrei voluto sprofondare, mi sentivo così inerme, alla mercé degli sguardi di quei vecchi. Il sacerdote sembrava soddisfatto di come stavano andando le cose, il signore austero seduto allo scrittoio ha preso il foglio e la penna accostandosi al moribondo.

L’aria era greve, passava attraverso i nostri strumenti e attraverso le gole di Elisabetta e Anita che cantavano, alternando gli assoli e unendosi in duetto. Cercavamo di filtrare l’aria, profumandola con la musica, ma si faceva sempre più maleodorante.

Guardavo negli occhi quella testa prosciugata appoggiata al cuscino, erano immobili. Le palpebre erano un po’ scollate dagli occhi, come il colletto di una camicia troppo largo. Cercavo da qualche parte una scintilla di vitalità in quello sguardo, una risonanza alla nostra esecuzione. Suonando in quel modo, a volto scoperto di fronte a qualcuno, la nostra musica diventava un’altra cosa rispetto al solito: da puro fluido autonomo si trasformava in un’effusione dei nostri caratteri, in una nostra espressione. Era questo che voleva quell’uomo? Scoprire la sorgente della musica? O conoscere un po’ meglio noi, la sostanza che ci aveva dato forma, il suono intorno al quale erano cresciuti i nostri corpi e i nostri volti addestrati fin dalla nascita alla musica?

Io sono stata allevata con la musica, fin dal primo giorno mi hanno esposta a cori e archetti e corde e fiati e casse armoniche, il mio corpo ha preso forma intorno a questa fibra musicale, a questa colonna di vertebre sonore.

* * *

Noi qui siamo centinaia di ragazze. Fin da piccole ci fanno cantare, ci mettono in mano gli strumenti per capire se abbiamo talento. Chi non ha voce o non è fatta per suonare viene destinata al cucito, alla cucina, ad altri mestieri. Le più promettenti cantano e suonano, e in più copiano musica, vengono istruite a produrre i suoni e a riprodurli sulla carta, imparano l’armonia dell’aria e dell’inchiostro.

* * *

Oggi alla messa padre Domenico ci ha letto le parole di Gesù sui gigli del campo e gli uccelli del cielo. Un giglio io non l’ho mai visto. Gli uccellini li ho conosciuti più con l’udito che con la vista, non li ho visti sui campi coltivati ma li ho ascoltati volare sopra le acque. Tutti lodano l’armonia delle loro voci, ma a me sembrano talmente striduli. Non mi pare affatto che il loro si possa chiamare canto. Gli uccellini sono frastornati dalla loro voce, cercano di disfarsene.

L’usignolo cinguetta fino allo sfinimento, per bucare la sua voce, sembra che cerchi un varco per sfondarla. Suor Maria dice che l’usignolo è «tutta voce». Capisco che cosa vuol dire: è sbalorditivo che una bestiola così piccola abbia una potenza di suono talmente voluminosa. A me questo non rallegra. Al contrario, mi fa pena. Almeno avesse una vocina più piccola, la potrebbe sopportare. L’usignolo è sbigottito da quello che gli esce dal becco quando spreme il suo minuscolo petto, una nuvola di voce enorme gli cade addosso quando si mette a cantare. Che cosa ha voluto fare, il Signore Dio, imprigionando un esserino così inerme nel suo collasso sonoro, soffocandolo sotto il suo gravame di voce?

Io ascolto l’usignolo e sento solo disperazione. Ma non perché quella povera bestia viva una vita infelice. L’usignolo si dispera per la sua voce stessa. Si spaventa della mostruosità che gli esce dal becco, pensa di liberarsi della sua voce buttandola fuori, non sa che quello zampillo sonoro non avrà mai fine. Non è come un vomito o una tosse, che prima o poi finiscono. Il corpo non riesce a svuotarsi della sua voce.

Oggi, con il violino, ho cercato di imitare la voce degli uccellini. Avevo in consegna la classe delle piccole, hanno meno di sette anni. Ora che ho compiuto sedici anni, fra le mie mansioni c’è anche quella di dare una mano a istruire le più piccole. Imparano su quei violini minuscoli che mandano suoni acutissimi. Con i loro ditini riescono a malapena a indovinare una nota su cinque, sono tutte quante fuori tono. Dopo un po’ si esasperano, si capisce bene che non vedono l’ora di crescere, di irrobustire la loro presa. Se potessero si allungherebbero da sole le dita con una tenaglia per affrettarne la crescita, le estrarrebbero dal palmo delle mani.

* * *

Oggi ho detto alle bambine: – Adesso imitiamo il modo di gridare delle rondini –. Mi sono messa a strisciare con l’archetto le corde del mio violino. Le bambine corrugavano la fronte, si tappavano le orecchie.

– Forza, provate anche voi! – ho detto.

Con molta timidezza hanno accennato ad accarezzare le corde, strusciandole appena.

– Vi manca il coraggio?

È sorprendente come queste bambine siano già ammaestrate a trattenersi. Appena gli si chiede di fare qualcosa fuori dall’ordinario, diventano timorose.

– Su, forza! Non l’avete mai sentita, una rondine? Non sussurra mica!

Ci siamo sparse nella stanza, correndo da un angolo all’altro, con i nostri archetti che rigavano il cielo, come il volo diagonale delle rondini.

– Immaginate di avere appena acciuffato al volo una zanzara, con il becco spalancato, – dicevo correndo per la stanza, – avete inghiottito la sua pancia gonfia di sangue, fate sentire a tutto il cielo quanto è buona, gridate in faccia all’azzurro che siete felici di volare, siete ubriache di vertigine, siete in alto, attraversate lo spazio, planate, precipitate! – Instillavo l’entusiasmo in quei gracili corpicini: – Forza, rondinelle, garrite, garrite!

– Dai loro minuscoli violini hanno cominciato a ronzare i primi acuti, prima brevi, poi strida sempre più profonde, più strisciate.

* * *

Suor Teresa mi ha chiamato. Mi ha fatto segno di seguirla. – In fretta, abbiamo poco tempo, – mi ha detto. Mi ha condotta in una parte dell’Ospitale dove non ero mai stata. Davanti a una porta si è guardata intorno, per vedere se c’era qualcuno nel corridoio. Siamo entrate. Le pareti della stanza erano occupate da armadi massicci. Suor Teresa mi ha chiesto di voltarmi e chiudere gli occhi. Così ho fatto. Ho sentito che si dirigeva da qualche parte nella stanza, poi ha detto che potevo girarmi a guardare. Le ho obbedito. Adesso aveva in mano una chiave grossa e pesante. Ha aperto un armadio. Era pieno di libri grandi, incartamenti, fasci di fogli legati da nastri di stoffa, tutti allineati con diligenza. Ha tirato fuori un registro. Lo ha posato su uno dei tavoli, ha cominciato a sfogliarlo rapidamente, la frenesia dei suoi gesti risaltava in mezzo a tutto quell’ordine.

– Ecco, leggi qui.

A metà pagina c’era una data che conoscevo bene. Ventuno di aprile. Indossa una tunica verde, era scritto. Suor Teresa ha aperto una busta che era incollata alla pagina, ha tirato fuori un pezzo di carta: c’era disegnato un ventaglio di lance, una raggiera di punte a colori alterni, verdi e azzurri. Mi ha indicato una frase sulla pagina, sotto la piega della busta, che descriveva quell’immagine: Come segnale, un pezzo di foglio strappato, la metà di una rosa dei venti. Ho sentito le lacrime affiorare. Un’altra nota diceva: la bambina respirava male, è stata battezzata subito, con il nome di Cecilia.

– È tutto quello che sappiamo di te, – ha detto suor Teresa.

Sono scoppiata in singhiozzi e l’ho abbracciata. Ho sentito odore di polvere, il suo corpo di vecchia.

* * *

Non so che santo si festeggia oggi, dovremo suonare per la prima volta in pubblico i nuovi concerti di don Antonio.

La chiesa è piena di teste, dall’alto non vedo che teste che sbirciano verso le nostre balaustre, lo sfarzo delle acconciature. Sento il crepitare delle stoffe lussuose, il mormorio d’attesa. Don Antonio sorride, ci fa un cenno, cominciamo. Ho dato un’occhiata in basso, oltre la grata, per vedere che effetto faceva partire così di corsa, senza l’introduzione dell’adagio iniziale, mi è parso che i colli si irrigidissero e le orecchie si tendessero, prese alla sprovvista.

Quelle decine di orecchie sedute nei bassifondi della chiesa ci accompagnavano con il loro silenzio, erano parte dell’orchestra. Le teste immerse nell’attenzione musicale sono gli strumenti principali dell’esecuzione. Si suona davvero soltanto in pubblico, non esiste musica senza una folla di orecchie che la sorreggano.

Signora Madre, come faccio a farvi sentire quello che abbiamo suonato? Sapete leggere la musica, voi? Non posso far altro che aiutarmi con le immagini. Mi sembrava di spargere cipria sulle teste degli uomini seduti sui banchi della chiesa. Diffondevamo la nostra polvere profumata, la nostra spezia femminile su quella gente.

Don Antonio ha scritto un concerto dove si sente schiumare la nostra indole di donne, presentata in tre fasi, prima la gaiezza, poi il languore, poi di nuovo l’euforia. Quest’uomo tira fuori dai nostri corpi suoni femminili, offre alle orecchie intasate di peli dei vecchi maschi la versione sonora delle donne, la nostra traduzione in suoni, così come la vogliono sentire i maschi.

* * *

Oggi, alle prove, don Antonio ci ha chiesto se abbiamo mai visto arrivare la bella stagione in campagna.

Giovanna, la violoncellista, ha detto che da piccola, prima che morissero i suoi, si ricordava di…

– Bene, mi dispiace ma questa volta dovremo fare a meno di te, – l’ha interrotta don Antonio.

L’ha fatta uscire dalla stanza, accompagnandola di persona. È andato a cercare un’altra ragazza per sostituirla, poi ha ricominciato a interrogarci.

– Nessuna di voi ha visto la primavera in campagna?

– No.

– Neanche una volta?

– Siamo cresciute qui dentro. Abbiamo fatto gite in barca fra le isole, ma non abbiamo mai attraversato le campagne.

– Vi piacerebbe vedere la terra che fiorisce?

– Sì!

– Bene, preparatevi.

Ci ha illuse. Ci ha fatto credere che stesse organizzando un’escursione per noi, in posti che non avevamo mai visto, dove non eravamo mai state, e tutto questo non come premio, ma per studio, come preparazione al lavoro, per farci sentire i suoni della terra e del cielo e farci suonare meglio, e invece ci ha truffate.

– Benissimo, care. Ora faremo il giro del mondo e del tempo. Con l’immaginazione. Diventerete tutto. La gentilezza e la furia. Avete ogni cosa dentro di voi. Ne avete anche il coraggio? Siete pronte?

Ha scritto un pasticcio di suoni che imitano i rumori delle stagioni. Ha copiato l’idea che avevo avuto in classe con le bambine.

Le due piccole frasi musicali all’inizio del concerto primaverile si chiudono con una nota più lunga, una rondine che stride. Il suo verso incide l’aria, incide il cielo per versare fiotti di aria nuova da quel taglio.

– Non siate così aggraziate, fate gridare la rondine alla fine della frase! – ci ha detto don Antonio alle prove.

Nelle prime note si sentono arrivare le rondini. Poi il calore si irradia nell’aria, l’acqua si libera dal ghiaccio e corre via, di colpo un temporale fa tacere gli uccelli, ma dura poco, il pastore russa dopo pranzo, il cane abbaia, si danza prima del tramonto, uomini e donne fanno festa…

– Don Antonio, che cos’è una festa da ballo?

– Non l’ho mai vista.

– Come si danza fra uomini e donne?

– Non lo so.

– E come facciamo a suonarla se neanche noi la conosciamo?

– Voi come vorreste che fosse? Come immaginate il modo di essere felici insieme degli uomini e delle donne?

– Qui si devono sentire i contadini che suonano le zampogne, – dice don Antonio indicando una pagina dello spartito.

– Che cosa sono?

– Sacchi pieni di fiato, stretti sotto il braccio, l’aria esce fischiando una nota sempre uguale, su un’altra canna invece le dita tappano i buchi e li aprono.

– Ma abbiamo soltanto strumenti a corda!

– Dovete farmi sentire il sacco bucato che perde fiato.

– Con i violini e le viole?

È un continuo gioco a mascherarsi, a fingere di non essere ciò che siamo, a imitare strumenti che non abbiamo mai sentito e che non possediamo. Facciamo finta di non suonare ciò che stiamo suonando, per uscire fuori dai nostri mezzi attraverso i nostri stessi mezzi. Facciamo sembrare i nostri violini cose e paesaggi, animali e rumori, e perfino altri strumenti, e perfino altri violini, stravolti, suonati male da contadini che li strimpellano saltellando da una gamba all’altra, dopo aver bevuto troppo.

…il cuculo e le tortore insistono, i passeri fanno baruffa, il vento si allunga, diventa sempre più pesante, un giovane contadino si mette a piangere, la stanchezza si accascia dopo il lavoro, le mosche, i calabroni, rotolano i tuoni laggiù in fondo, si avventano sulla campagna, diventiamo la tempesta! Siamo la tempesta, la burrasca esplode, devastiamo, spacchiamo il bel tempo!

– Spaccate il bel tempo! Spaccate il bel tempo! Più forte! Siete la tempesta! Diventate burrasca, ragazze, diventate burrasca!

E io sono stata tutto questo, burrasca, tempesta, tuoni, lampi, ho pianto nel sentirmi diventare tanta furia, oltrepassando me stessa. Mi sono commossa di potermi trasformare in così tanto, e ho avuto pietà di me, senza compatimento. Ho pianto di non poter essere semplicemente io, quando posso diventare cose tanto diverse, tanto forti, io che non chiederei nient’altro che poter dire sono qui, sono Cecilia, sono tutta qui.

Walter Siti

Resistere non serve a niente
[Az ellenállás fölösleges]

Milano / Rizzoli 2012

Molte inchieste ci hanno parlato della famosa “zona grigia” tra criminalità e finanza, fatta di banchieri accondiscendenti, broker senza scrupoli, politici corrotti, malavitosi di seconda generazione laureati in Scienze economiche e ricevuti negli ambienti più lussuosi e insospettabili. Ma è difficile dar loro un volto, immaginarli nella vita quotidiana.

Walter Siti, col suo stile mimetico e complice, sfrutta le risorse della letteratura per offrirci un ritratto ravvicinato di Tommaso: ex ragazzo obeso, matematico mancato e giocoliere della finanza; tutt’altro che privo di buoni sentimenti, forte di un edipo irrisolto e di inconfessabili frequentazioni. Intorno a lui si muove un mondo dove il denaro comanda e deforma; dove il possesso è l’unico criterio di valore, il corpo è moneta e la violenza un vantaggio commerciale. Conosciamo un’olgettina intelligente e una scrittrice impegnata, un sereno delinquente di borgata e un mafioso internazionale che interpreta la propria leadership come una missione. Un mondo dove soldi sporchi e puliti si confondono in un groviglio inestricabile, mentre la stessa distinzione tra bene e male appare incerta e velleitaria.

Proseguendo nell’indagine narrativa sulle mutazioni profonde della contemporaneità, sulle vischiosità ossessive e invisibili dietro le emergenze chiassose della cronaca, Siti prefigura un aldilà della democrazia: un inferno contro natura che chiede di essere guardato e sofferto con lucidità prima di essere (forse e radicalmente) negato.

Walter Siti, originario di Modena, vive a Roma. Ha insegnato nelle università di Pisa, Cosenza e L’Aquila. È il curatore delle opere complete di Pier Paolo Pasolini. I suoi ultimi libri sono Troppi paradisi, Il contagio, Il canto del diavolo e Autopsia dell’ossessione.

Commodore 64

1

Tommaso è nato il 2 agosto 1976 e quando è andato a scuola aveva compiuto sei anni da pochissimo ma era il più alto e il più grosso di tutti: ultimo banco quindi e prima lezione sull’indifferenza, col piede della sedia aveva sfondato la plastica azzurra del battiscopa ma nessuno se n’era accorto. Nella marana dietro la scuola, dove andavano a fumare, si trovava quasi sempre da solo con Nando, un roscio magro come un chiodo; parlavano della bicicletta di Saronni che era vuota dentro e pesava un chilo: «si ce monti te, la sfonni», ma Nando non lo diceva mai con cattiveria. Invece la maestra sì, quella di terza, una volta che giocavano a rubabandiera speciale sulle rampe della scala, l’aveva fatto scendere di due gradini, «se Tommaso salta da quell’altezza ci apre un cratere»; tutti a ridere non tanto di lui ma della parola nuova, però poi per un mese l’avevano soprannominato “cratere”.

Una negretta si tirava la gonna sulle ginocchia per non far vedere che era negra dappertutto, «il Signore l’ha lasciata troppo in forno e gli è venuta bruciata»; la maestra li strillava per battute così, però quando il venerdì c’era la compravendita a lei faceva portare sempre le banane. La lezione del venerdì a Tommaso piaceva molto perché lui non sbagliava mai; nel cortile (o nell’atrio quando pioveva) si allineavano sui banchi dei prodotti alimentari, in genere frutta e verdura, per le esercitazioni di aritmetica pratica («s’arimedia er minestrone auffo, mica scema ’a maestra» diceva mamma); alcuni recitavano i venditori e altri fingevano di comprare. Le moltiplicazioni e le divisioni a Tommaso ormai non lo divertivano più, le risolveva in due secondi anche per Nando che gli regalava in cambio i buondì supplementari per la merenda. Scommetteva sulle variazioni che ci sarebbero state il venerdì successivo: aveva notato che quando la maestra arrivava vestita di scuro in genere i prezzi li alzava, mentre li abbassava quando si presentava tutta dipinta e colorata di chiaro.

Scommettere è peccato, brontolava il prete; una volta il prete era arrivato accompagnato da Zibibbo, che era stato al gabbio e davanti al Partito toccava il sedere alle donne e picchiava i cani ma lì a scuola faceva tutto il gentile; il prete ha detto bambini, pensate che quando gli uomini non sono liberi, e non possono lavorare o rendersi utili, e abitano sempre insieme a gente cattiva, sono quasi costretti a commettere peccato. A Tommaso da quel momento gli era venuta voglia di andarsene via lontano, dove c’erano palazzi luccicanti e non ti potevi sentire in prigione perché gli aerei ti portavano sempre da un’altra parte – ma quando si svegliava la mattina si sentiva deluso che la stanza stava ancora lì.

I suoi veri amici erano il budino Elah e i risotti già pronti; la mamma a mezzogiorno rimaneva in fabbrica (la distanza era troppa per tornare a casa), papà chissà dov’era. Tommaso rientrava da scuola all’una e mezza, trovava il risotto da scaldare ma lui lo preferiva freddo – e i budini tremolanti in frigo. Poi passava da Nando, dove c’era quasi sempre ad aspettarlo una fetta di torta di riso, o un tòrtano salato coi pezzetti di formaggio e prosciutto; lui comunque si augurava il dolce: anche quando rubava qualcosa al supermercato, rubava bomboloni o cremini.

La zia diceva che era perché i cremini glieli davano da neonato per farlo star buono; la madre negava, i cremini erano una mania recente e per non fargliene riempire le tasche gliele cuciva. Gli estranei invece ci cascavano, lo vedevano così grosso a otto-nove anni e gli offrivano del cibo («sai quanto ce ne vòle pe’ riempì er sacco») – non capivano che era proprio perché gli davano sempre tanto da mangiare che era diventato così grosso. A Pietralata nell’ottantacinque non c’era uno straccio di medico che diagnosticasse una disfunzione cellulare (un eccesso di assimilazione) o addirittura genetica (il gene Ob che codifica la leptina, cioè l’ormone responsabile di un corretto metabolismo). Ridevano a vedere quel ragazzino mai sazio, che ogni scusa era buona per sgranocchiare qualcosa – che poi “sgranocchiare” non era il verbo, perché a Tommaso piaceva tutto ciò che era morbido e andava giù senza bisogno di masticare. A lui non dispiaceva fare il buffone del quartiere; si agitava apposta saltando sulla bici per farsi ripetere che coi suoi calzoni ci si poteva costruire una mongolfiera.

Trangugiava e inghiottiva fin che non era pieno da scoppiare, solo quando nello stomaco non ce ne stava proprio più si sentiva autonomo (era un inganno, forse il più perfido alle soglie della vita; in realtà a comandare non era il pieno ma il vuoto: “nessuno mi risponde e dunque mangio”). A due anni, nei racconti della zia, divorava il muschio e i fiori dei giardinetti – panna e gelato dunque erano già una conquista. Non sopportarsi vuoto significava non lasciare mai spazio alla fame, cioè all’attesa; anche di notte si teneva le brioche sotto al cuscino. I dolci erano la sua trincea, il muro divisorio che lo separava dal mondo; lì non arrivavano più le risate, gli scherzi crudeli, lì c’era soltanto un eroe che si fortificava per spingersi oltre ogni limite – quale fosse questo limite non avrebbe saputo spiegarlo, non aveva che nove anni; ma certamente, al di là, si stendevano le terre dell’abbondanza, dell’innocenza, della gloria pubblica e dell’amore senza eccezioni. In chiesa gli avevano insegnato che anche mangiare troppo è peccato, un peccato di avidità e di superbia; i santi dividevano il loro tozzo di pane coi poveri. «Ma anche noi siamo poveri» lo coglionava Nando, e alla fattoria della Caffarella strappavano le uova da sotto il culo alle galline. Quella era vita, vita comune. La cerimonia del rimpinzarsi era un’altra cosa, da celebrare in solitudine; una frittata di sei uova, spalmata di stracchino e di marmellata alle fragole (“seppellisco il peccato dentro di me”). La sua pancia brontola come il cielo, Tommaso è un dio gigantesco all’origine del mondo.

Marco Vichi

Morte a Firenze
[Halál Firenzében]

Parma / Guanda 2009

Firenze, ottobre 1966. Non fa che piovere. Un bambino scompare nel nulla e per lui si teme il peggio, forse un delitto atroce. Il commissario Bordelli indaga disperatamente, e durante le indagini arriva l’alluvione…

La notte del 4 novembre l’Arno cresce, si ingrossa, va a lambire gli archi di Ponte Vecchio, supera gli argini e la città è travolta dalla furia delle acque. Le vie diventano torrenti impetuosi, la corrente trascina automobili, sfonda portoni e saracinesche, riversando nelle strade cadaveri di animali, alberi, mobili e detriti di ogni genere. Mentre la città è alle prese con quella inaspettata e inimmaginabile tragedia, il delitto sembra destinato a rimanere impunito, ma la tenacia di Bordelli non vien meno…

Marco Vichi è nato nel 1957 a Firenze e vive nel Chianti. E’ autore di racconti, testi teatrali e romanzi, tra cui quelli della fortunata serie del commissario Bordelli.

Per Guanda ha pubblicato i romanzi: L’inquilino, Donne donne, Il brigante, Nero di luna, Un tipo tranquillo; le raccolte di racconti Perché dollari? e Buio d’amore; la serie dedicata al commissario Bordelli: Il commissario Bordelli, Una brutta faccenda, Il nuovo venuto, Morte a Firenze (Premio Giorgio Scerbanenco-La Stampa 20009 per il miglior romanzo noir italiano) e La forza del destino; e il graphic novel Morto due volte, con Werther Dell’Edera. Ha inoltre curato le antologie Città in nero e Delitti in provincia.

Diritti venduti in: Germania - Lübbe Verlag; Portogallo – ASA; Spagna - Duomo Ediciones; Inghilterra - Hodder and Stoughton; US - Pegasus Books.

La serie con protagonista il commissario Bordelli ha venduto più di 250.000 copie

Firenze, ottobre 1966

Nel dormiveglia allungò una mano per cercare il corpo caldo di Elvira, ma trovò solo il ruvido lenzuolo di lino e si ricordò che lei se n’era andata. Si sdraiò sulla schiena e si mise a fissare il buio. Un’altra donna era entrata nella sua vita e ne era uscita in fretta, come un proiettile che trapassa la carne. Forse la donna che faceva per lui sarebbe nata fra cento anni, oppure era già nata, vissuta e morta. In ogni caso non l’avrebbe mai conosciuta.

Ogni volta che si ritrovava nuovamente da solo, gli si affacciava davanti un mondo sconosciuto da ricostruire. Era un po’ come rinascere, e sotto il malessere sentiva serpeggiare un senso di libertà…

Che ora poteva essere? Sbirciò le persiane e tra le stecche non vide nessun chiarore. Si sentiva a pezzi. La speranza che il ragazzino venisse ritrovato vivo si assottigliava ogni giorno di più. Il piccolo Giacomo era sparito nel nulla da cinque giorni. Tredici anni appena compiuti, capelli castani, occhi marroni, un metro e quarantasette. Un ragazzino tranquillo, studioso, obbediente. E se invece era soltanto scappato di casa? A tredici anni è normale fare qualche coglionata…

Avrebbe fatto i salti mortali perché le cose stessero in quel modo, ma non ci credeva nemmeno un po’. Ne parlava spesso con Piras, il suo giovane braccio destro, ma anche il sardo era pessimista. Non erano riusciti a fare un solo passo avanti, non avevano il minimo indizio a cui appigliarsi…

Il suono del campanello lo fece sobbalzare, e si ricordò del Botta. Era lunedì. Il suo amico ex galeotto gli aveva strappato la promessa di andare insieme a cercare funghi sulle colline, sopra Poggio alla Croce. Era il momento giusto, aveva detto il Botta.

Dopo molte giornate di pioggia era uscito un po’ di sole e le temperature erano salite. Il lunedì era un ottimo giorno, niente famigliole a passeggio e pochi cacciatori. Bordelli non era un grande appassionato di funghi, non ci capiva nulla e non era mai andato a cercarli. Ma una camminata nei boschi gli avrebbe fatto bene. Pensare a quel ragazzino lo stava logorando.

Rotolò giù dal letto e si affacciò alla finestra, sentendo l’aria fresca sul viso. Il cielo era ancora nero, e sul marciapiede intravide appena un’ombra.

“Ennio, sei te?” disse a voce bassa.

“No, sono la Befana…”

“Vieni su, ci prendiamo un caffè.” Richiuse i vetri senza fare troppo rumore, e a piedi nudi andò ad aprire la porta. S’infilò in fretta i pantaloni e si lavò il viso con l’acqua fredda per svegliarsi. Quando il Botta lo trovò in canottiera, allargò le braccia.

“Commissario, non mi dica che stava dormendo… Sono già le cinque e mezzo…”

“Metti su il caffè, faccio in un attimo.” Fini di vestirsi, prese dall’armadio un paio di vecchi scarponi e raggiunse il Botta in cucina. Mandarono giù il caffè in un sorso e uscirono. Nel silenzio di San Frediano, il motore del Maggiolino faceva un fracasso infernale. Sbucarono in piazza Tasso e voltarono a sinistra. Sotto il cielo nero viale Petrarca era deserto. Arrivarono a Porta Romana e imboccarono il viale di Poggio Imperiale. In salita il Maggiolíno rombava come un carro armato.

“Promettimi una cosa, Ennio.”

“Sentiamo …”

“Se non troviamo funghi non metterti a piangere.”

“Lei sta dicendo una cosa impossibile, commissario. Ne troveremo così tanti che dovremo

lasciarli.”

“Ne sei proprio sicuro?”

“Lei faccia il mestiere suo, che lo fa bene… ma lasci perdere quello che non sa.”

“Mi piacerebbe essere ottimista come te.” Pensava al ragazzino scomparso, e si sentiva quasi in colpa a perdere tempo dietro ai funghi. Ma che poteva fare? Stare in ufficio a rodersi il fegato guardando le foto del piccolo Giacomo? A che sarebbe servito?

“Dobbiamo fare una cena a base di porcini” disse il Botta, sicuro di sé. Il commissario non rispose. Per il momento non aveva voglia di cene con gli amici, voleva prima ritrovare Giacorno Pellissari. Adesso però doveva smettere di pensarci. Sentiva il bisogno di far riposare il cervello. Girare a vuoto era molto più stancante che correre dietro alla preda.

Arrivarono a Poggio alla Croce con i fari ancora accesi, e parcheggiarono in uno spiazzo di erba umida. L’alba era vicina. La volta pallida del cielo sembrava un enorme guscio d’uovo. Bordelli si mise gli scarponi e cominciarono a salire nell’aria fredda. Il sentiero era ripido, pieno di sassi e di fango. Il Botta avanzava con il paniere che gli oscillava a fianco. Dopo un minuto avevano tutti e due il fiatone, e dalle loro bocche uscivano sbuffi di vapore.

Oltre le colline il cielo diventò verdognolo, e gli uccelli del bosco cominciarono a impazzire. Nell’aria stagnava una nebbiolina che odorava di foglie marce. Bordelli vide scintillare nella penombra una sottile ragnatela carica di minuscole goccioline di brina, e si ricordò di un’alba del ’44. Stava tornando da una pattuglia con sei uomini del suo plotone, e nell’oscurità aveva visto brillare delle goccioline proprio come quelle, lungo un filo sottile come un capello che correva orizzontale da un albero all’altro. Ma non era una ragnatela. Quel filo, strappandosi, azionava una mina «ballerina», una bomba che prima di scoppiare balzava in aria all’altezza della pancia. Aveva visto morire diversi suoi compagni sventrati dalle schegge, per colpa di quei giocattoli.

“Di qua, commissario” sussurrò il Botta, come se qualcuno potesse sentirli. Uscirono dal sentiero e si buttarono nel bosco, arrancando su per la salita aggrappandosi agli alberi più sottili. Bordelli osservava il cielo tra le chiome dei castagni. Vedere l’alba gli aveva sempre dato una grande malinconia, senza un motivo. Durante la guerra gli era capitato quasi tutti i giorni di vedere l’alba, e ogni volta aveva pensato che poteva essere l’ultima.

Il cielo si tinse di viola, poi di arancione, e poco dopo fu giorno. Il Botta scrutava il terreno facendo deviazioni improvvise, come se seguisse un sentiero inesistente. A un tratto si bloccò per indicare qualcosa. Tra i lembi di nebbia alcuni cinghiali scappavano silenziosi verso la cima della collina, emanando vapori dalla pelliccia. Per chi frequentava i boschi non doveva essere nulla di speciale, ma il commissario si sentì invadere da un’emozione infantile. Solo quando andava di pattuglia sulle colline gli era capitato di veder guizzare tra gli alberi qualche animale selvatico, e ogni volta aveva puntato il mitra con un tuffo al cuore. Adesso invece poteva godersi lo spettacolo.

Continuarono a salire. Il Botta non rallentava il passo, anzi a volte sembrava che accelerasse. Il commissario sentiva il cuore battere forte, e le sue gambe erano già affaticate. I cinquantasei anni e le sigarette si facevano sentire. E pensare che ai tempi del San Marco faceva anche venticinque chilometri al giorno con lo zaino pieno e le armi addosso… Possibile che dovesse sempre pensare a quella sudicia guerra? Non poteva godersi tranquillamente la passeggiata?

Ogni tanto il Botta si chinava fino a terra per osservare strani funghi, alcuni esili e biancastri, altri scuri e turgidi, altri ancora fragilissimi, e con aria accigliata borbottava nomi scientifici o volgari. Ma li lasciava perdere e continuava a salire.

“Perché non lo prendi? È velenoso?” chiedeva Bordelli, seguendolo. Il Botta scuoteva il capo.

“O porcini o nulla” diceva con aria solenne, e ripiombava nel silenzio. A un tratto si fermò e sbarrò gli occhi.

“Che c’è?” chiese Bordelli, preoccupato. Il Botta lo guardò con gli occhi tondi.

“Lei non ci crederà, commissario… ma io i porcini li sento, non ho bisogno di frugare ogni angolo del bosco.”

“Non ti preoccupare, conosco un ottimo psichiatra” disse Bordelli.

“Non ci crede, eh?”

“Ce la sto mettendo tutta.”

“Ecco…” fece il Botta ispirato.

“Che succede?”

“I funghi sono lassù.” Indicò verso l’alto, e un secondo dopo partì a gran velocità. Il commissario lo lasciò andare avanti, non ce la faceva a stargli dietro. Sentiva ancora nelle gambe la cena della sera prima, alla trattoria di Cesare: pappardelle sulla lepre, arista con le patate e vino pugliese di Totò. Vide sparire il Botta dietro i tronchi neri dei castagni. Continuò a salire, sudando per la fatica. Dopo un quarto d’ora sbucò in un sentiero largo, e si fermò.

“Ennio… ci sei?” “Sono qua, commissario” frusciò la voce del Botta. Il commissario lo intravide una cinquantina di metri più in alto, chinato in mezzo al bosco. Si rimise in marcia e lo raggiunse.

“Stia attento a non pestarli” disse il Botta, allarmato. Era inginocchiato, e con un normale pennello di setole stava spazzolando delicatamente dei grossi porcini. Tutto intorno ce n’erano a decine.

“Allora è vero che li senti…” disse Bordelli, sinceramentestupito.

“Parlo mai a vanvera, commissario?” Ennio era serio, concentrato. Continuava a spazzolare i funghi con gesti che sembravano ispirati da una religione arcaica. Bordelli doveva aspettare che il Botta finisse il suo lavoro, e si sedette sopra una roccia. Il suo sguardo rimbalzava fra i tronchi dei castagni, alla ricerca di un animale da spiare. L’unico movimento erano le foglie che cadevano dall’alto. Si staccavano all’ímprovviso e volteggiavano fino a terra, citando senza saperlo la famosa poesia. In quella pace silenziosa i pensieri del commissario tornarono a Giacomo Pellissari, ai suoi genitori disperati, alle lunghe discussioni con Píras… Possibile che un ragazzino potesse sparire così, nel nulla?

“Saranno almeno due chilí» disse il Botta, soppesando il paniere colmo. Sorrideva come il vincitore di una battaglia.

“Sono sinceramente ammirato” sospirò il commissario, alzandosi in piedi.

“Facciamo ancora un giro.” Ripresero a salire affondando i piedi tra le foglie morte, mentre i merli frullavano tra gli alberi. Avanzavano in silenzio, uno dietro l’altro. Ovviamente a guidare era il Botta.

“Ennio, posso chiederti una cosa?”

“Sentiamo …”

“Cos’è che fai adesso, per guadagnarti il pane?”

“Sto parlando al commissario o all’uomo?”

“All’uomo.”

“Faccio quello che ho sempre fatto.”

“Il ladro e il truffatore?”

“Che brutte parole …”

“Non ne conosco altre.”

“Diciamo che applico una politica di ridistribuzione della ricchezza in attesa di leggi più oneste.”

“Sono commosso …”

«Quassù può piangere quanto vuole, non lo racconterò a nessuno” disse il Botta, continuando a scrutare il terreno.

“Perché non fai un lavoro normale, Ennio? Lo dico per te. Come fuorilegge sei sempre stato sfortunato, finisci sempre nei guai.”

“In galera non ci torno più, commissario.”

“Potresti fare il cuoco …”

“Be’, non è escluso che prima o poi metta su una trattoria.”

“Con quali soldi?”

“Se mi va bene un certo affare…” All’improvviso Ennio si bloccò, emise un lungo gemito e allargò le braccia.

“Stai male?” disse Bordelli.

“Guardi qua, commissario… Il primo ovulo della stagione” sospirò il Botta, al culmine dell’emozione. Una specie di pallina quasi arancione sbucava da sotto le foglie.

“Cercherò di non urlare di gioia” disse Bordellí.

«Lei non può capire, commissario. È come baciare una donna per la prima volta.”

“Non sai quello che dici …”

«Che meraviglia» sussurrò Ennio, raccogliendo il fungo con delicatezza.

“Non cercavi solo porcini?”

“Ce ne devono essere altri” disse il Botta, ignorandolo. Mise l’ovulo in tasca avvolto in un fazzoletto, e ispezionò il terreno là intorno. Ne trovò altri sei. Aveva l’aria molto soddisfatta.

“Per oggi basta così, non si deve essere ingordi” disse. Bordelli guardò l’ora, non erano ancora le nove.

“Si sta bene quassù, è una meraviglia” sospirò, guardandosi intorno. Un istante dopo scivolò sopra un pietrone e si ritrovò seduto per terra. Si alzò dolorante, ignorando le risate del Botta. Si era sporcato i pantaloni di fango, e gli ronzavano le orecchie per il contraccolpo.

“Fanculo…” disse, togliendosi di dosso le foglie bagnate.

“Non si deve mai dire a voce alta che si sta bene, commíssario. Il diavolo non può leggere nei pensieri, ma capisce bene le parole.”

“Te l’hanno insegnato le monache?”

“Sa va san dir, commissario” fece il Botta, che aveva imparato a masticare un po’ di francese nel carcere di Marsiglia.

Continuarono a camminare lungo i sentieri, avanzando in mezzo ai castagni e alle querce, accompagnati da strani versi di uccelli e dal fruscio del vento che si infilava a folate tra i rami. Videro altri animali fuggire tra i cespugli, e ogni tanto passavano accanto a una vecchia carbonaia dove la terra era ancora annerita. Nella mente di Bordelli scorrevano vecchi ricordi, alla rinfusa. Ricordi di quando era bambino, della guerra, di antiche fidanzate ormai senza volto. Ma sotto ogni suo pensiero si faceva largo il mistero del ragazzino scomparso. Cominciava a pensare che fosse stato rapito dai marziani…

Andrea Vitali

Galeotto fu il collier
[Galeottónk volt a nyakék]

Milano / Garzanti 2012

È tempo per Lidio Cerevelli di trovare moglie… peccato che non abbia una gran voglia di sposarsi. È una splendida notte sulle rive del lago e Lidio preferisce godere della generosa compagnia di Helga, ragazza affascinante e disinibita.

Lirica, la severa madre di Lidio, abile e ricca imprenditrice dell’edilizia, ha però piani molto diversi in mente. Suo figlio deve trovare una donna come si deve. Magari la nipote del professor Eugeo Cerretti, Eufemia, un ottimo partito con un piccolo difetto: è brutta da non potersi guardare.

Le cose si complicano quando Lidio, durante un sopralluogo per un lavoro di ristrutturazione, scova in un muro maestro un gruzzolo di monete d’oro, nascosto chissà da chi e chissà quando.

Un simile tesoro può trasformare i sogni di Lidio in realtà… o può procurargli un sacco di guai!

Ancora una volta trame misteriose, sordidi affari e impensabili rivelazioni si nascondono dietro l’apparentemente tranquilla Bellano.

Andrea Vitali è nato nel 1956 a Bellano, sulla riva orientale del lago di Como, dove esercita la professione di medico di base. Con Garzanti ha pubblicato Una finestra vistalago (2003, premio Grinzane Cavour 2004, sezione narrativa, e premio letterario Bruno Gioffrè 2004), Un amore di zitella (2004), La signorina Tecla Manzi (2004, premio Dessì), La figlia del podestà (2005, premio Bancarella 2006), Il procuratore (2006, premio Montblanc per il romanzo giovane 1990), Olive comprese (2006) e Il segreto di Ortelia (2007), La modista (2008, premio Ernest Hemingway) e Dopo lunga e penosa malattia (2008), Almeno il Cappello (2009), Pianoforte vendesi (2009), La Mamma del Sole (2010), Il meccanico Landru (2010), La leggenda del morto contento (2011), Zia Antonia sapeva di menta (2011).

Nel 2008 gli è stato conferito il premio letterario Boccaccio per l’opera omnia.

Editori stranieri delle opere di Vitali: Francia - Buchet-Chastel; Germania - Piper Verlag; Grecia - Modern Times; Olanda - Serena Libri; Giappone - C-Light Books; Corea - Indebook; Portogallo - Porto Editora; Romania - Historia and Corint; Serbia - Evro-Giunti Publishers; Spagna - Roca Editorial.

Le opere di Vitali hanno venduto complessivamente oltre 2 milioni di copie.

Lidio Cerevelli, socio ordinario, fu il primo ad andare a vedere cosa stesse succedendo fuori, in piazza Verdi, davanti al portone d’accesso alla sala mensa del cotonificio Cantoni che la direzione dello stesso aveva gentilmente concesso per la serata di festa del circolo. Erano più o meno le nove della sera. Da una decina di minuti grida e rumori di pugni al portone rimbombavano nella sala dove la maggior parte dei soci era ancora alle prese con l’antipasto. A un certo punto il presidente cavalier Agnisio Penna, settant’anni, gottoso, aveva fatto la mossa di prendere il bastone e andare a vedere.

«Lasciate», aveva detto allora il Cerevelli, «vado io», con la speranza che fosse scoppiata una qualsiasi rivoluzione così da poter lasciare all’istante la compagnia di artritici vicino ai quali era seduto.

Era il più giovane di tutti, su una barca a vela non era mai salito né ci teneva a farlo, temendo il lago e il suo instabile umore. Aveva la tessera del Circolo della Vela così come aveva quelle della Società Filodrammatica, del Gruppo Escursionisti, del Corpo Musicale, della Polisportiva Virtus, quella del Partito naturalmente, e di varie altre associazioni: tutte per volontà materna. La stessa volontà che gli aveva imposto di partecipare al banchetto.

«Rappresentanza», aveva detto la donna: non fosse stato per la sua colite che proprio in quei giorni s’era risvegliata avrebbe partecipato pure lei. «Fondamentale per il tuo futuro.»

Rientrò nel salone cinque mìnuti pìù tardi, latore di un’ambascìata, lo sguardo lustro per quanto, pur nella penombra della sera estiva, era riuscito a vedere dei generosi seni delle cinque svizzere che erano al portone.

Il presidente cavalier Agnisio, udito il Cerevelli, chiamò a sé il vicepresidente Percottola e il segretario Ruminati. Li mise a parte della novità, ne ascoltò il parere. Alla fine, su ogni altra considerazione, prevalse il dovere dell’ospitalità.

«Ospiti stranìeri», comunicò ai convitati, «chiedono di condividere il nostro momento dì festa.»

Di lì a poco i nove vennero ammessi alla tavolata, con buona pace dei mugugni degli invitati più riottosi.

Fu così che Lidio Cerevelli conobbe la svizzera, di Zurigo, Helga Ritter. Tra le cinque, al momento, era la più ubriaca. Gli si appese al braccio per farsi condurre e si sedette accanto a lui. Da lì in avanti il giovanotto non fece altro che pescare con gli occhi nella fenomenale scollatura della ragazza. Il primo piatto, un risottino in verità scotto, gli passò sotto il naso senza che se ne accorgesse. Tentava una qualche conversazione con la ragazza mentre questa non smetteva di versarsi del vino, preferendo il bianco. Del secondo, un tris di lago, agone, lavarello e luccio marinato, Lidio pizzicò quest’ultimo. Mica male. Ne avrebbe mangíato di più se, a un certo punto, l’ingresso in sala dei musicisti che dovevano allietare il dopocena non avesse provocato ìn Helga un’entuiastica reazione. Battè le mani e poi, bisbigliandogli in un orecchio, gli chiese di dare l’avvio alle danze con lei. Il Cerevelli deglutì: per dare magogiore forza alla sua richiesta la ragazza, con la punta della lingua, glì aveva lasciato un’umida traccia sul padiglione.

«Dopo», rispose con fatica.

Il programma era legge, la musica doveva cominciare dopo il dessert.

Helga allora, protetta dalla tovaglia, allungò una mano sulla coscia del giovane e risalì sino al cavallo.

«Devo chiedere», disse lui, le orecchie in temperatura.

Pure a quella seconda richiesta il cavalier Agnisio disse sì - piacevano anche a lui le tette -, e senza chiedere parere. Così che quando l’orchestrina attaccò in anticipo sul programma, il vicepresidente Percottola, che da tempo ambiva soffiare la poltrona al tofoso cavaliere, si alzò e se ne andò in segno di protesta. Nessuno lo seguì. Ma una vera e propria diaspora si verificò quando, a dessert servito e consumato, due dei quattro maschi, dopo aver brevemente confabulato con gli orchestrali facendo anche scivolare qualcosa, sicuramente soldi, nelle tasche di uno, sì fecero consegnare un saxofono e una fisarmonica per mettersi a suonare ritmi forsennati. Stizzita se ne andò per prima certa Fiorella Vastità, sedicente cantante lirica, cameriera presso l’hotel Meridiana, cui era stato promesso, pur vagamente, uno spazio tra una mazurca e un valzerino per dare fiato alle proprie corde vocali. Seguì l’intero gruppo Introzzi, ingegnere, moglie e le due cognate zitelle. Subito dopo fu la volta dello scrivano di pretura De Mascenti a cui fecero seguito le signorine Ficcadenti, dell’omonima premiata ditta; il professore, di disegno e in pensione, Parolati e la signora Serrarola col marito tenuto per il braccio poíché, essendo afflitto da invincibile tremore, tendeva a sbandare e a scuotere la testa come se fosse perennemente in disaccordo con tutto e tutti. Quasí la metà se ne andò, sotto gli occhi divertití del presidente Agnisio che li mandò, uno per uno, mentalmente a dar via il culo: il vorticare delle tette delle cinque, che s’erano messe a ballare, meritava qualunque sacrificio. La ginnastica del ballo permise a Helga di bruciare buona parte del vino bevuto. Ma la scaldò. D’un tratto disse al Cerevelli, il quale aveva perduto il conto del tempo, che avvertiva la necessità di un bicchiere di aría fresca.

«Mi accompagnì?»

«Dovunque», fu la risposta spontanea di Lidio.

Uscirono. Si incamminarono verso i giardini di Puncia. Di fronte al lago, alla sua superficie appena mossa da un’onda che svaniva in sottovoce sulla riva, alla ragazza balenò l’idea: fare il bagno. C’era pure una luna quasi piena!

Il Cerevellì inorridì.

«Anche tu», disse Helga.

“Fossi matto!"

Il tempo di formulare il pensiero e la ragazza aveva raggiunto la riva, s’era tolta camicetta e gonna e, poiché sotto non indossava indumenti di sorta, s’era buttata nel lago completamente nuda.

Lidio si senti ingaggiato.

Poteva perdere la sfida, la faccia, lei, le sue tette, quelle chiappe che aveva visto rilucere come due mezze patate novelle?

Helga continuava a chiamarlo: «Livio!» ma poco ìmportava. Il Cerevelli si spogliò. Si tenne addosso solo le mutande a mezza gamba e si pucciò nell’acqua. Due bracciate, badando bene a stare dove toccava. La attese lì, a mezzo metro dalla riva e uscirono assieme come, volò alto il Cerevellì, due antiche divinità.

«Freddo, però», commentò lui.

Aveva la pelle d’oca. Helga invece no.

«Ti scaldo io», disse lei.

E, trac!, quello che non aveva immaginato capitò.

Una ciulata da brivido. Come se il mondo non esistesse, nessuno potesse sorprenderli, chiamare i carabinieri, far scoppiare uno scandalo…

Dopo, estasiato, le braccia aperte, lo sguardo rivolto verso il cielo fondo, il Cerevelli rifietté che quella sera la vita gli aveva offerto un aperitivo: decidesse lui se voleva continuare con quel menu.

Bon!

Intanto, presso la sala mensa del cotonificio, non c’era più nessuno, festa finita, buio. Pure gli amici della svízzera…

«Raus!»

Udio sacramentò, la ragazza invece rise.

«Dormire da te», disse.

Sì, magari…

«Impossibíle», rispose con un gesto di stizza.

«Warum?»

Perché? Sposato?

«Macché sposatol»

Peggio, viveva ancora con la mamma.

Credits testi

Giuseppe Lupo, L’ultima sposa di Palmira © 2011, Marsilio Venezia

Marco Malvaldi, Odore di chiuso © 2011, Sellerio Palermo

Edoardo Nesi, Storia della mia gente © 2010, Bompiani – RCS Libri Milano

Antonio Pennacchi, Canale Mussolini © 2010, Mondadori Milano

Tiziano Scarpa, Stabat Mater © 2008, Einaudi Torino

Walter Siti, Resistere non serve a niente © 2012, Rizzoli – RCS Libri Milano

Marco Vichi, Morte a Firenze© 2009, Guanda Parma

Andrea Vitali, Galeotto fu il collier © 2012, Garzanti Milano

Credits fotografie

Marco Malvaldi © Nicola Ughi

Antonio Pennacchi © Tonino Mirabella

Walter Siti © Elisabetta Claudio

Marco Vichi © Claudia Paoli

Editori

Giuseppe Lupo

Marsilio Editori

Marittima - Fabbricato 205

30135 Venezia

Foreign Rights: Francesca Varotto

f.varotto@marsilioeditori.it

Marco Malvaldi

Sellerio editore

Via Siracusa, 50

90141 Palermo

Foreign Rights: Marcella Marini

rights@sellerio.it

Edoardo Nesi

Bompiani

RCS Libri

Via Rizzoli, 8

20132 Milano

Foreign Rights: Anna Falavena

anna.falavena@rcs.it

Antonio Penacchi

Arnoldo Mondadori Editore

20090 Segrate – Milano

Foreign Rights: Emanuela Canali

canali@mondadori.it

Tiziano Scarpa

Giulio Einaudi editore

Via U. Biancamano, 2

10121 Torino

Foreign Rights: Anna Dellaferrera

anna.dellaferrera@einaudi.it

Walter Siti

Rizzoli Editore

RCS Libri

Via Rizzoli, 8

20132 Milano

Foreign Rights: Giovanna Canton

giovanna.canton@rcs.it

Marco Vichi

Ugo Guanda Editore

Gruppo editoriale Mauri Spagnol

Via Gherardini, 10

20145 Milano

Foreign Rights: Viviana Vuscovich

viviana.vuscovich@maurispagnol.it

Andrea Vitali

Garzanti Libri

Gruppo editoriale Mauri Spagnol

Via Gherardini, 10

20145 Milano

Foreign Rights: Viviana Vuscovich

viviana.vuscovich@maurispagnol.it